ЄВРОПЕЙСЬКИЙ УНІВЕРСИТЕТ

УКРАЇНА ХХІ СТОЛІТТЯ:
ТЕНДЕНЦІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ

Матеріали
XVIІІ Всеукраїнської науково-практичної конференції 
для молодих вчених, аспірантів та студентів
7 грудня 2017 р.

Київ
Видавництво Європейського університету
2017 
УДК (477) [321-316-37]-043.86(08)“2d”
ББК 66.0(4Укр)я43
У-45

	Україна ХХІ століття: тенденції та перспективи розвитку: матеріали ХVІІІ Всеукр. наук.-практ. конф. – К.: Вид-во Європейського університету, 2017. – 212 с.

Редакційна колегія:
Тимошенко Іван Іванович – ректор Європейського університету, професор
Тимошенко Зоя Іванівна – перший проректор Європейського університету, професор

Відповідальний редактор:
Шевченко Сергій Леонідович – завідувач кафедри соціально-гуманітарних дисциплін та іноземних мов Європейського університету

Технічні редактори:
Соболєв Дмитро Володимирович – аспірант кафедри соціально-гуманітарних дисциплін та іноземних мов Європейського університету
Якорєва Юлія Олександрівна – лаборант кафедри соціально-гуманітарних дисциплін та іноземних мов Європейського університету

Тексти друкуються за редакцією авторів

© Європейський університет, 2017

ЗМІСТ
ПЛЕНАРНЕ ЗАСІДАННЯ

ВСТУПНЕ СЛОВО
ТЕНДЕНЦІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РЕФОРМУВАННЯ ОСВІТИ В СУЧАСНІЙ УКРАЇНІ
Тимошенко Зоя Іванівна
ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЯ ВЛАДИ В УКРАЇНІ:
АКТИВНИЙ ДІАЛОГ МІЖ ЦЕНТРОМ ТА РЕГІОНАМИ
Оніщенко Ірина Григорівна
ГРОМАДЯНСЬКЕ СУСПІЛЬСТВО УКРАЇНИ ПІСЛЯ ЄВРОМАЙДАНУ:
ЧОТИРИ РОКИ ПО ТОМУ (ОСНОВНІ ВИКЛИКИ,
ШЛЯХИ ПІДВИЩЕННЯ ПОЛІТИЧНОЇ СУБ’ЄКТНОСТІ)
Корнієвський Олександр Анатолійович
О ПЕРСПЕКТИВАХ ФОРМИРОВАНИЯ УКРАИНСКОЙ ПОЛИТИЧЕСКОЙ НАЦИИ
Озенбаш Али
РЕВОЛЮЦІЇ УКРАЇНИ: PRO&CONTRA
Старіш Олександр Григорович
МОДЕРНІЗАЦІЯ СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОГО РОЗВИТКУ УКРАЇНИ
В КОНТЕКСТІ ІНФОРМАЦІЙНИХ ВПЛИВІВ
Кочубей Лариса Олександрівна
ВТІЛЕННЯ ДОСВІДУ УНІВЕРСИТЕТІВ “ЛІГИ ПЛЮЩА”
В УКРАЇНСЬКУ СИСТЕМУ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Баценко Юрій Володимирович
РОЛЬ ГРОМАДЯНСЬКОЇ ОСВІТИ У ФОРМУВАННІ ДЕМОКРАТИЧНОГО СУСПІЛЬСТВА В УКРАЇНІ
Кургузенкова Людмила Анатоліївна
ДО ПИТАННЯ ПОПУЛЯРИЗАЦІЇ ІСТОРИЧНОЇ ТА ПОЛІТИЧНОЇ НАУК
В СУЧАСНОМУ УКРАЇНСЬКОМУ СУСПІЛЬСТВІ
Пирог Микола Володимирович
РЕФОРМА СИСТЕМИ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ: УКРАЇНСЬКИЙ ВИМІР
Соболєв Дмитро Володимирович
МІЖНАРОДНА ІНДЕКСАЦІЯ ЯК МОТИВАЦІЙНИЙ ФАКТОР
ПРОФЕСІЙНОГО РОЗВИТКУ НАУКОВЦЯ
Палеха Юрій Іванович
ПЕДАГОГІЧНА СИНЕРГЕТИКА ЯК ПАРАДИГМА МІЖДИСЦИПЛІНАРНОЇ МЕТОДОЛОГІЇ У ПРОЦЕСІ МОДЕРНІЗАЦІЇ СИСТЕМИ ОСВІТИ В УКРАЇНІ
Скрипник Тамара Миколаївна
ADMINISTRATIVE-DELICT LEGISLATION: TOPICAL ISSUES AND PERSPECTIVES
Taras Gurzhii
УКРАЇНА – ГРУЗІЯ: ВИХІД З ПІД ГЕОПОЛІТИЧНОГО ВПЛИВУ
РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ
Очігава Теона Тамазівна
Секція І.
ЦИВІЛІЗАЦІЙНИЙ ВИБІР УКРАЇНИ:
ІСТОРИЧНИЙ ТА КУЛЬТУРОЛОГІЧНИЙ ВИМІРИ
ВІЙСЬКО ЗАПОРОЗЬКЕ В ІСТОРІОГРАФІЇ США ТА КАНАДИ
Кудінов Юрій Миколайович
РОЗВИТОК КНИЖКОВОЇ КУЛЬТУРИ В УКРАЇНІ У XXI СТОЛІТТІ
Кудлай В’ячеслав Олегович
Українська поштова листівка: історія культури листування
Орєхова Світлана Євгенівна
ВИНИКНЕННЯ РІДНОВІРСЬКИХ КОНФЕСІЙ В СВІТЛІ ПОШУКУ
НОВИХ ІДЕНТИЧНОСТЕЙ
Базик Дмитро Васильович
СПЕЦИФІКА ДОСЛІДЖЕННЯ ФЕНОМЕНУ ІДЕНТИЧНОСТІ В ФІЛОСОФСЬКО-РЕЛІГІЄЗНАВЧОМУ ДИСКУРСІ ЕКЗИСТЕНЦІАЛЬНОЇ ТЕОЛОГІЇ
Шевченко Сергій Леонідович
ДОКУМЕНТНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ ОРГАНІВ МІСЦЕВОЇ ВЛАДИ
В УКРАЇНІ У ПЕРІОД НАЦІОНАЛЬНО-ДЕМОКРАТИЧНОЇ РЕВОЛЮЦІЇ
1917-1921 РОКІВ
Білоус Крістіна Василівна
ОСОБЛИВОСТІ ДОКУМЕНТООБІГУ В ГЕТЬМАНЩИНІ І НОВІЙ СІЧІ (1734-1775)
Гунза Юлія Сергіївна
ІНТЕГРАЦІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ВИЩОЇ ОСВІТИ ДО ЄВРОПЕЙСЬКОГО
КУЛЬТУРНО-ОСВІТНЬОГО ПРОСТОРУ: ЗАКОНОДАВЧИЙ АСПЕКТ
Ребро Данило Леонідович
УКРАЇНСЬКА БІБЛІОТЕКА НА ШЛЯХУ ТРАНСФОРМАЦІЇ:
РЕГІОНАЛЬНИЙ АСПЕКТ
Гагаріна Наталя Анатоліївна
УКРАЇНСЬКИЙ ЦИВІЛІЗАЦІЙНИЙ ФЕНОМЕН: ІСТОРИЧНІ ВИТОКИ
ТА ПЕРСПЕКТИВИ”
Клепченко Олександра Олександрівна
ІНФОРМАЦІЙНІ СПЕЦОПЕРАЦІЇ РФ ПРОТИ УКРАЇНИ
ЯК КОМПОНЕНТ «ГІБРИДНОЇ» ВІЙНИ
Кобилянський Антон Олегович
ДОСВІД КИТАЮ У ПОБУДОВІ ДЕРЖАВНОСТІ ЯК ПРИКЛАД ПОЄДНАННЯ ТРАДИЦІЙНИХ ТА ДЕМОКРАТИЧНИХ ЦІННОСТЕЙ
Бережний Владислав Олександрович
Секція ІІ.
ГРОМАДЯНСЬКЕ СУСПІЛЬСТВО СУЧАСНОЇ УКРАЇНИ
ВИКЛИКИ ДЛЯ ПУБЛІЧНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ У КОНТЕКСТІ
ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ІНТЕГРАЦІЇ
Сенченко Людмила Василівна
ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ ПРОДОВОЛЬЧОГО РИНКУ В УКРАЇНІ
Дуднікова Ірина Ігорівна
ОСОБЛИВОСТІ КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВОГО СТАТУСУ БІЖЕНЦІВ
І ВНУТРІШНЬО ПЕРЕМІЩЕНИХ ОСІБ В УКРАЇНІ В УМОВАХ ГІБРИДНОЇ ВІЙНИ
Щур Євген Олександрович
ОСОБЛИВОСТІ МОТИВАЦІЇ ПРАЦІ В ДОМОГОСПОДАРСТВАХ
Козинець Анатолій Олександрович
ЗАХИСТ МАЙНОВИХ ІНТЕРЕСІВ У СТРАХУВАННІ
Севастьяненко Олена Володимирівна
ОСНОВНІ ТЕНДЕНЦІЇ ПРОТЕСТНИХ НАСТРОЇВ УКРАЇНЦІВ:
ВІД РЕВОЛЮЦІЇ ГІДНОСТІ ДО СЬОГОДЕННЯ
Пашкова Оксана Броніславівна, Горохова-Торовик Алла Петрівна
ДЕРЖАВНА ПОЛІТИКА ЗІ ЗБЕРЕЖЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПАМ'ЯТІ
В КОНТЕКСТІ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ІНТЕГРАЦІЇ
Рогозінський Дмитро Олександрович
ПОЛЬСЬКА ОСВІТА ОЧИМА УКРАЇНСЬКИХ СТУДЕНТІВ
Москальчук Ольга Олександрівна
ВІДРОДЖЕННЯ СЕРЕДНЬОГО КЛАСУ В УКРАЇНІ
ЯК ЗАПОРУКА ЇЇ КОНКУРЕНТОЗДАТНОСТІ В ХХІ СТОЛІТТІ
Кондюк Владислав Ігорович
СПЕЦИФІКА ФОРМУВАННЯ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА В УКРАЇНІ
В ПОСТРЕВОЛЮЦІЙНИЙ ПЕРІОД
Білоус Дар’я Володимирівна
МОДЕРНІЗАЦІЙНИЙ ПРОЦЕС РОЗБУДОВИ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА
В УКРАЇНІ: ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ
В УМОВАХ ІНФОРМАЦІЙНОЇ ТА ГІБРИДНОЇ ВІЙНИ
Пєгушина Дарина Андріївна
ПИТАННЯ ФОРМУВАННЯ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА
НЕЗАЛЕЖНОЇ УКРАЇНИ
Спащенко Анастасія Олександрівна
ІННОВАЦІЙНІ ІНСТРУМЕНТИ В ПУБЛІЧНОМУ АДМІНІСТРУВАННІ
НА ПРИКЛАДІ ЗАРУБІЖНИХ КРАЇН
Петракова Світлана Олегівна
ВДОСКОНАЛЕННЯ МЕТОДІВ ПУБЛІЧНОГО АДМІНІСТРУВАННЯ
Мініч Ілона Ігорівна
ЗАСТОСУВАННЯ ЄВРОПЕЙСЬКИХ СТАНДАРТІВ ПУБЛІЧНОГО
АДМІНІСТРУВАННЯ В УКРАЇНІ
Мурейко Яна Валентинівна
АНТИКОРУПЦІЙНА ДІЯЛЬНІСТЬ У ПУБЛІЧНОМУ АДМІНІСТРУВАННІ
Бляха Вікторія Сергіївна
БЮРОКРАТІЯ В СИСТЕМІ ПУБЛІЧНОГО АДМІНІСТРУВАННЯ
Литвиненко Валерія В’ячеславівна
ЗАРУБІЖНИЙ ДОСВІД ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЇ ВЛАДИ
Рибаков Олександр Дмитрович
РЕЗУЛЬТАТИВНІСТЬ ТА ЕФЕКТИВНІСТЬ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ
ТА АДМІНІСТРУВАННЯ
Шарандак Діана Юріївна
ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ ТА ЇХ РОЛЬ У СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОМУ
РОЗВИТКУ УКРАЇНИ
Остапчук Ілля Сергійович
АКТУАЛЬНІ ПИТАННЯ ІНФОРМАТИЗАЦІЇ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ В УКРАЇНІ
Клименко Анастасія Максимівна
ІНФОРМАЦІЙНІ СИСТЕМИ ТА ТЕХНОЛОГІЇ В БІЗНЕСІ
Кириця Олександр Васильович
ДІЯЛЬНІСТЬ УКРАЇНСЬКИХ ТЕЛЕКАНАЛІВ ЗА УМОВ ІНФОРМАЦІЙНОЇ АГРЕСІЇ
Краснова Наталія Анатоліївна
КРАУДСОРСИНГ ЯК НОВАТОРСЬКИЙ ЗАСІБ У ЗАБЕЗПЕЧЕННІ
СЕРВІСНИХ ПОСЛУГ
Даневич Анастасія Віталіївна
АДВОКАЦІЯ ТА ГРОМАДСЬКЕ ЛОБІЮВАННЯ
В СУЧАСНИХ БЕЗПЕКОВИХ УМОВАХ
Яновська Оксана Валентинівна
СОЦІАЛЬНА ДОВІРА ЯК ІНСТРУМЕНТ ЕФЕКТИВНОГО УПРАВЛІННЯ СУСПІЛЬСТВОМ
Карась Євген Васильович
Секція ІIІ.
ШЛЯХИ МОДЕРНІЗАЦІЇ СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОГО РОЗВИТКУ УКРАЇНИ
КОМУНІКАТИВНИЙ РЕСУРС ЄС В МЕЖАХ СУЧАСНИХ СОЦІАЛЬНИХ КОМУНІКАЦІЙ
Скрипник Маргарита Іванівна, Саюн Алла Олександрівна
ADMINISTRATIVE LAW REGULATION OF PERSONAL DATA PROTECTION
Anna Gurzhii
ДОСВІД ЗАРУБІЖНИХ КРАЇН У СФЕРІ ДОСТУПУ ДО ПУБЛІЧНОЇ ІНФОРМАЦІЇ
Шевченко Олена Володимирівна
ЦІННОСТІ ТА ЖИТТЄВІ ОРІЄНТАЦІЇ ПЕРШОКУРСНИКІВ ВИЩИХ ЗАКЛАДІВ
ОСВІТИ ПРИВАТНОЇ ФОРМИ ВЛАСНОСТІ
Шиян Оксана Миколаївна
ТЕНДЕНЦІЇ РОЗВИТКУ ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ
Шостаковська Антоніна Віталіївна, Жовковська Тетяна Тарасівна
ОСОБЛИВОСТІ УПРАВЛІННЯ ОРГАНІЗАЦІЙНИМИ КОМУНІКАЦІЯМИ
Безчасний Олексій Увіналійович
ВПЛИВ ЗОВНІШНЬОГО СЕРЕДОВИЩА НА РОЗВИТОК ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ В УМОВАХ НЕСТАБІЛЬНОСТІ
Грозний Ігор Сергійович, Тарасова Ганна Олександрівна
АНАЛІЗ РОЗВИТКУ ПІДПРИЄМСТВ МАШИНОБУДУВАННЯ УКРАЇНИ
Котькалова-Литвин Інна Володимирівна
ШЛЯХИ ПОКРАЩЕННЯ БЮДЖЕТНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ В УКРАЇНІ
Вергунова Ірина Сергіївна
ШЛЯХИ ВДОСКОНАЛЕННЯ ОРГАНІЗАЦІЙНОЇ ВЗАЄМОДІЇ
МІЖ СУБ’ЄКТАМИ СОЦІАЛЬНОЇ СФЕРИ НА МІСЦЕВОМУ РІВНІ
(НА ПРИКЛАДІ ДИТЯЧО-ЮНАЦЬКОГО СПОРТУ)
Вареник Олег Миколайович
ФІНАНСОВИЙ КОНТРОЛЬ В СИСТЕМІ ФІНАНСОВОГО ПРАВА УКРАЇНИ:
РЕАЛІЇ СЬОГОДЕННЯ
Пустовіт Юлія Юріївна
ВДОСКОНАЛЕННЯ МЕРЕЖІ АРХІВНИХ УСТАНОВ УКРАЇНИ
Соколова Тетяна Володимирівна, Московченко Наталія Павлівна
UKRAINIAN VENTURE CAPITAL AND PRIVATE ENQUIY OVERVIEW
Rustam Askerov
ІННОВАЦІЙНИЙ РОЗВИТОК ЯК ГОЛОВНИЙ ВАЖІЛЬ
В МОДЕРНІЗАЦІЇ ЕКОНОМІКИ УКРАЇНИ
Волобуєв Георгій Сергійович
ОСОБЛИВОСТІ ВПЛИВУ ЗМІН НА РОЗВИТОК ПІДПРИЄМСТВА
Зуй Максим Олександрович
ВИКОРИСТАННЯ ТЕХНОЛОГІЇ БЛОКЧЕЙН В БАНКІВСЬКОМУ СЕКТОРІ
Мальцев Іван Олександрович
КОРУПЦІЯ В БУТТІ УКРАЇНСЬКОГО СОЦІУМУ: МЕНТАЛЬНИЙ АСПЕКТ
Штепа Олексій Олександрович
МОДЕРНІЗАЦІЯ ОСВІТИ УКРАЇНИ В КОНТЕКСТІ ЇЇ ІНТЕГРАЦІЇ
В МІЖНАРОДНИЙ ОСВІТНІЙ ПРОСТІР
Пархоменко Анна Юріївна
ПОЛІТИЧНА МОДЕРНІЗАЦІЯ ТА ЇЇ ОСОБЛИВОСТІ В УКРАЇНІ
В КОНТЕКСТІ ІНТЕГРАЦІЇ В ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СОЮЗ
Бочкалова Марія Михайлівна
ЗАОХОЧЕННЯ СУЧАСНОЇ МОЛОДІ ДО ПРАЦІ НА ТЕРИТОРІЇ УКРАЇНИ
ЯК СТРАТЕГІЧНЕ ЗАВДАННЯ КЕРІВНИЦТВА ДЕРЖАВИ
Мілевський Михайло Олегович
ПРАВОВІ АСПЕКТИ ВВЕДЕННЯ ВІЙСЬКОВОГО СТАНУ В УКРАЇНІ
Ротайський Владислав Володимирович
ЗАСАДИ КРИМІНАЛЬНОГО ПРОЦЕСУ УКРАЇНИ:
СУЧАСНІ ПЕРЕДУМОВИ ДО РЕФОРМУВАННЯ
Софіяк Людмила Анатоліївна
ЗАПРОВАДЖЕННЯ МЕДІАЦІЇ В УКРАЇНІ:
ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ
Нечипоренко Оксана Олександрівна
ШЛЯХИ МОДЕРНІЗАЦІЇ СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОГО РОЗВИТКУ УКРАЇНИ
В ІСТОРИЧНІЙ РЕТРОСПЕКТИВІ ТА ПЕРСПЕКТИВІ
Василенко Олександр Олександрович
АКТУАЛЬНІСТЬ КНИГОВИДАННЯ ТА КНИГОРОЗПОВСЮДЖЕННЯ
В УКРАЇНІ ТА СВІТІ
Гренцер Вікторія Ярославівна, Микитась Надія Дмитрівна
РОЗВИТОК ЕЛЕКТРОННОГО УРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ
Шевера Марина Михайлівна, Черепуха Людмила Олександрівна
МИСТЕЦТВО ПРЕЗЕНТАЦІЙ: ВИМОГИ ТА ТЕНДЕЦІЇ СУЧАСНОСТІ
Колодінська Яніна Олексіївна
МОДЕРНІЗАЦІЯ СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОГО РОЗВИТКУ УКРАЇНИ
ЧЕРЕЗ ЕКОНОМІЧНЕ РЕФОРМУВАННЯ
Галушка Катерина Олександрівна
ЩОДО ПОНЯТТЯ ВНУТРІШНЬОПОЛІТИЧНОЇ БЕЗПЕКИ
В КОНТЕКСТІ ЗАХИСТУ ВІД КОРУПЦІЙНИХ ПОСЯГАНЬ
Воронежський Кирило Володимирович
НАЦІОНАЛЬНО-КОНТЕКСТУАЛЬНА ГІБРИДИЗАЦІЯ ФЕНОМЕНУ
АНАЛІТИЧНИХ ЦЕНТРІВ
Міненкова Поліна Вікторівна
КІБЕРБУЛЛІНГ І СУЧАСНІСТЬ
Сватковська (Козлова) Тетяна Олексіївна
ІНФОРМАЦІЙНІ РЕСУРСИ ЯК ДЖЕРЕЛО СТВОРЕННЯ
ІНФОРМАЦІЙНИХ ПРОДУКТІВ І ПОСЛУГ
Малиновська Ірина Михайлівна, Геращенко Михайло Михайлович

ПЛЕНАРНЕ ЗАСІДАННЯ
Тимошенко З. І.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
office@e-u.in.ua
ВСТУПНЕ СЛОВО.
ТЕНДЕНЦІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РЕФОРМУВАННЯ ОСВІТИ
В СУЧАСНІЙ УКРАЇНІ
Шановні учасники конференції, гості, колеги, студенти! Я хочу всіх вас щиро привітати сьогодні у Європейському Університеті на цій черговій, як вже було сказано, конференції, яка присвячена надзвичайно актуальній для України темі. “Україна ХХІ століття: тенденції та перспективи розвитку”, – так називається наша конференція і, як ми вже чули, вона 18-та.
Я думаю, що саме така тема сьогодні звучить у багатьох місцях, на багатьох конференціях, на багатьох зібраннях, у кожного в голові з нас з тих пір як Україна стала самостійною, вільною незалежною країною. І перед нами стоять питання, які перспективи, які завдання має розв’язати наша країна, щоб стати успішною, щоб насправді утвердитись як незалежна вільна країна. Згадую: у 1992 році у нас була така ж конференція. І вона називалася “Куди йдемо?”. Так само ми називали дуже багато подібних питань. Різні учасники з цього приводу дискутували. Я подивилася, що навіть за тематикою і назвами багато доповідей співпадають.
Водночас, сьогодні з’являються нові теми, які свідчать про те, що в Україні відбуваються дуже значні позитивні і перспективні зміни. І всі ми насправді можемо цим пишатися. Разом з тим ми знаємо, скільки викликів та проблем перед нашою країною постає щодня. Сьогодні ми у надзвичайно складній ситуації свого розвитку, пошуку свого шляху. І сьогодні перед нами стоїть це питання: “Куди йдемо?”. Шлях перспективи один – утверджувати незалежність. Але разом з тим кожної години, кожного дня виникають нові, конкретні, завдання.
Я, хочу щиро привітати всіх учасників конференції з тим, що ми маємо можливість зібратися ось таким чином, ми маємо можливість вільно говорити про ці питання, маємо можливість сьогодні говорити про те, що формується все більш і більш виразно громадянське суспільство в Україні. А це значить, що ми маємо все більше і більше можливостей сьогоднішніх і перспективних брати участь у створенні і розвитку своєї країни і у написанні її найкращих сторінок розвитку. Звичайно, я хотіла б сьогодні сказати про те, що мені найближче, – галузь освіти, ті проблеми які перед нею стоять і чого ми досягли. Насправді Україна сьогодні не на узбіччі цивілізаційного розвитку, Україна сьогодні має надзвичайно великі досягнення у сфері науки і визначні зміни в освіті. Навіть те, що ми сьогодні присутні у Європейському Університеті, якому 26 років, який виник, виріс, створився і розвивається у вільній незалежній Україні, є одним із виразних прикладів того, що відбуваються дуже серйозні зміни як в політичній системі, так і в системі освіти України. Я хочу підкреслити, що ми домоглися за ці роки навіть того, що освіта за різними формами власності стала рівноцінною в Україні, як державні, так і приватні навчальні заклади. Приватна форма освіти сьогодні повноцінно утверджується і, дійсно, усі навчальні заклади мають рівні можливості для свого розвитку. Перед нами постають дуже важливі завдання. Інтеграція принесла нам багато, ми багато від неї взяли, ми розвиваємо і утверджуємо Європейський Університет в Україні, а це значить, що міжнародні європейські стандарти, форми успіху і досвід ми приносимо в Україну. Разом з тим перед нами стоять важливі завдання: як адаптувати, як узгодити наші національні традиції, наші успіхи, як зберегти їх, зокрема культурну спадщину, як її розвивати разом з досвідом міжнародним. Тому я думаю, що навіть ті теми, які сьогодні зазначенні в програмі, зможуть торкнутися цих питань, обґрунтувати необхідність проведення таких заходів.
Дякуючи усім присутнім докторам, професорам, викладачам, гостям – учасникам конференції, особливо хочу звернутись до молоді. Сьогоднішній світ для вас настільки різноманітний і багатий і перед вами є багато як можливостей, так і багато викликів. Хочу побажати молодим вченим пам’ятати, вивчати і досліджувати те, що дає вам життя і забезпечує можливості як для вашого розвитку, так і для перспектив. Сподіваюсь, сьогодні на конференції можна багато чого дізнатися нового, й сам захід сприятиме тому, щоб подумати про своє ставлення до країни і свою міру відповідальності за те, що відбувається і куди піде Україна. Кожне слово, кожна пісня, кожний музичний захід, художній захід чи будь-яка програма, над якою будь-хто працює, мають і економічну, і соціальну, і культурну значимість.
Нам є що вивчати, чим пишатись, на що спиратися, є що удосконалювати і, я думаю, що за це ми з вами всі відповідальні. Тому, вважаю, що конференція – це одна з можливостей ще раз подумати над тим, хто я є, що є моїм корінням, де воно моє коріння, що я зробив, що я можу зробити для того, щоб укріпити, змінити свою країну для себе і для майбутніх поколінь.
Слава Україні!

Оніщенко І. Г.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
onishchenko.i.g@gmail.com
ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЯ ВЛАДИ В УКРАЇНІ:
АКТИВНИЙ ДІАЛОГ МІЖ ЦЕНТРОМ ТА РЕГІОНАМИ
Насамперед зазначимо, що реформа територіальної організації держави завжди викликана необхідністю переосмислення її ролі на нових історичних етапах розвитку. Нова епоха висуває нові вимоги для ефективного функціонування держав.
Теорія систем дозволяє нам представити державу як відкриту систему, з притаманними їй статикою і динамікою, стійкістю і нестійкістю, визначеністю і невизначеністю, одноманітністю і різноманітністю, симетрією і асиметрією, лінійністю і нелінійністю, передбачуваністю і непередбачуваністю. При такому підході державу не можна розглядати як раз і назавжди сталу та завершену систему, бо у такій системі початок становлення, динаміка переважає над усталеністю. В ній принципи самоорганізації домінують над принципами організації, що розуміється як діяльність зовнішніх агентів по впорядкуванню, структуризації та управлінню системами.
Необхідно управляти суспільством, яке самоорганізовується, але форми і засоби такого управління повинні бути адекватними динаміці цих процесів самоорганізації.
Проведення реформи територіальної організації держави передбачає певну стратегію її удосконалення. Варто пояснити, що ми маємо на увазі, коли вживаємо термін “стратегія” Поняття “стратегія” іноді спрощено розуміється як характеристика плану дій, який розрахований на довгостроковий період. Проте, його слід розуміти ширше. На відміну від плану як жорсткого переліку обов’язкових до виконання дій, стратегія – це певна логіка поведінки, що може модифікуватися залежно від різних обставин. Зокрема прусський генерал Гельмут Мольтке характеризував стратегію як “еволюцію первинної керівної ідеї відповідно до обставин, які постійно змінюються” [4].
Американський дослідник Дж. Б. Куїнн під стратегією розуміє “план, який інтегрує головні цілі організації, її політику та дії у певне узгоджене ціле” [1, 97]. При цьому термін “план” не є ознакою жорсткості дій організації. Йдеться скоріше про його узгоджувальну роль. 
Отже суть стратегії полягає в тому, щоб вибудувати концепцію, достатньо потужну та потенційно гнучку для того, щоб організація досягла поставлених цілей наперекір усім непередбачуваним втручанням зовнішніх сил.
Стратегічна мета – це орієнтир діяльності держави, сенс її розвитку. Стратегічна мета є надсистемною характеристикою і може передбачати значну структурну модифікацію суб’єкта. Стратегічні напрями деталізують мету, визначають шляхи її досягнення, виходячи із системних характеристик суб’єкта. Стратегічні завдання являють собою конкретні цілі на довготерміновий період, що реалізують стратегічні напрями та виходять з характеристик об’єкта стратегії. Стратегічні завдання можуть становити основу стратегічного плану. Стратегічні пріоритети визначають вагу окремих стратегічних завдань у формуванні стратегії суб’єкта. 
Таким чином, обрання стратегії територіального реформування держави має спиратися на низку чинників зовнішнього (розмивання суверенітету держави, членство у наднаціональних організаціях) та внутрішнього (демократизація, економічні, соціальні, демографічні, етнічні тощо) характеру.
Говорячи про реформу територіальної організації держави, перш за все, необхідно наголосити на переосмисленні ролі держави в сучасному світі з одночасною тенденцією до посилення базового рівня місцевого самоврядування (прямі вибори мера, використання інструментів прямої демократії), та визнання відмінностей між різними складовими держави, прийняття асиметричної моделі управління територіями з різним статусом. Останнє є зворотною реакцією на посилення ролі органів місцевого самоврядування та проявом зростання конкуренції між регіонами [2. 172 – 173].
Незважаючи на триваючі дискусії про необхідність адаптації територіально устрою до новітніх реалій, держава залишається головним суб'єктом управління територією. У багатьох країнах відбувається процес передачі певних повноважень органам регіонального та місцевого самоврядування. Іноді він співіснує з реорганізацією субнаціонального рівня управління або з укрупненням органів місцевого самоврядування.
Українські дослідники, аналізуючи запровадження територіальних реформ у європейських країнах, виокремлюють три основні складові – завдання, що їх необхідно вирішити у процесі реформ, стратегію їх здійснення та типи наявних у суспільстві конфліктів. А. С. Матвієнко, зокрема, наголошує на завданні підвищення ефективності органів місцевого самоврядування, оскільки, на його думку, великі за розміром муніципалітети зможуть надавати якісніші й дешевші послуги населенню за рахунок економії на масштабі; укрупнення національних адміністративно-територіальних одиниць у відповідь на виклики глобалізації; зміцнення інституту місцевої демократії та підвищення рівня кваліфікації чиновників місцевого самоврядування [2, 137].
Деякі науковці побоюються, що запровадження самоврядування на регіональному рівні може призвести до непередбачуваних політичних та соціальних наслідків, зокрема форсованому розвитку сепаратизму та можливій узурпації влади на регіональному рівні [3, 58]. Така помилкова точка зору сприяла й тому, що державна регіональна політика була непослідовна та не продумана. Що, в свою чергу, певною мірою, призвело до неоднозначних трагічних політичних процесів, зокрема у Криму та Донбасі.
Отже, науковці та політики мають запропонувати оптимальну модель державного устрою, яка сприятиме припиненню відцентрових тенденцій, зміцненню цілісності держави і при цьому забезпечить ефективну модель публічного управління та демократії. 
Література:
1. Куинн Б. Стратегический процесс: концепции, проблемы, решения // Б. Куинн, Г. Минцберг // - СПб.: ППЕТР, 2001 - 688с. 
2. Матвієнко А.С. Політико-правові засади територіальної організації держави: світовий досвід і Україна:монографія /А.С. Матвієнко. - К.: Ін-т держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, 2015. - 376с. 
3. Малиновський В. Я. Сучасний стан вітчизняної політичної регіоналістики та перспективи розвитку В. Малиновський // Суспільно-політичні процеси. Вип.2-3 (6-7). - К., 2017 -308с.
4. Мольтке Г. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://hrono.ru/biograf/ bio_m/moltke.php

Корнієвський О. А.,
Національний інститут стратегічних досліджень,
korn@niss.gov.ua
ГРОМАДЯНСЬКЕ СУСПІЛЬСТВО УКРАЇНИ ПІСЛЯ ЄВРОМАЙДАНУ: ЧОТИРИ РОКИ ПО ТОМУ (ОСНОВНІ ВИКЛИКИ,
ШЛЯХИ ПІДВИЩЕННЯ ПОЛІТИЧНОЇ СУБ’ЄКТНОСТІ)
Презентована доповідь підготовлена в рамках заявленого організаторами конференції одного з напрямів її робити, яким є «Громадянське суспільство сучасної України».
Про події, які закарбувалися у пам’яті на Євромайдані, як сприймається Революція Гідності сьогодні, як нам далі жити тощо висловлено чимало думок, оцінок.
Серед широкого масиву присвяченій цій проблематиці відзначу творчий доробок експертів знаного в науково-експертних колах Королівського інституту міжнародних відносин (британський аналітичний центр Chatham House). Підготовлено ним на ста сторінках аналітичне дослідження про сучасну ситуацію в Україні має назву «Битва за Україну: детальний огляд реформ та провалів у будівництві нової держави». У розділі «Громадянське суспільство» цього творчого доробку читаємо: «Українське громадянське суспільство має всі підстави пишатися своїми здобутками після Євромайдану. Це вже не те паралізоване суспільство, яке було після Помаранчевої революції. …наявність в уряді реформаторів, наплив значної фінансової допомоги з боку Заходу з жорсткими умовами фінансування, а також тимчасовий вакуум влади, що утворився після Євромайдану, дозволили активним громадянам долучитися до перетворень в Україні. Важливою складовою стала інтеграція у державні інститути напрацювань неурядових мереж. Одним з найбільших досягнень є запуск …ProZorro – системи публічних електронних закупівель, що встановила новий стандарт прозорості та підзвітності держави. Утім, цей динамізм тримається на невеликій групі активістів та професійних неурядових організацій. …Щодалі помітніша мобілізація популістських та радикальних груп свідчить про вразливість громадянського суспільства, а це, своєю чергою, породжує розчарування. Бракує каналів комунікації, які б дозволяли громадянам доносити своє бачення проблем громадським організаціям і в подальшому передавати його наверх до органів влади. Складається враження, що громадські організації відокремлені від місцевих громад, тому діють радше від імені громадян, аніж разом із ними» [1].
Аналіз різних джерел інформації дає можливість збагнути глибинних причин суспільного вибуху, що стався у листопаді 2013 – лютому 2014 років, найголовнішою з яких є зневага влади до національної гідності українців, до громадянських прав та свобод українських громадян. До того ж громадянське суспільств виявило свою дієвість на найскладнішому етапі кризи, коли під загрозою опинилося саме існування Української держави. Подвижництво громадських активістів, волонтерів і військових добровольців дозволило компенсувати тимчасовий колапс державних структур та мінімізувати втрати України від зовнішньої агресії.
У контексті вищезазначеного актуалізується проблематика науково-експертних дискусій та наукових досліджень: по-перше, про межі діяльності держави (як тут не згадати про працю /1792 року/ Вільгельма фон Гумбольдта «Про межі діяльності держави»); по-друге, про межі присутності держави в громадянському суспільстві; по-третє, про межі присутності громадянського суспільства в державі.
Щодо, так би мовити, перебирання на себе інститутами та організаціями громадянського суспільства функцій держави (допомога Українській армії, підкріплена створенням добровольчих батальйонів, поширення волонтерського руху, що взяв на себе функції матеріально-технічного, медичного, продовольчого та іншого забезпечення українських військових; залучення до організації каналів обміну військовополоненими, створення громадських структур інформаційного спротиву російській агресії, центрів психологічної та соціальної реабілітації ветеранів та учасників АТО тощо), то деякі дослідники називають цей феномен «гібридизацією» громадянського суспільства, яке «замість того, щоб стежити, як держава виконує свої обов’язки (функція громадянського суспільства у ліберальній традиції), починає виконувати ці обов’язки замість неї» [2]. До того ж внаслідок війни в Україні з’явилися дві нові чисельні соціальні групи – учасники бойових дій та їхні родини, а також постраждалі від бойових дій, зокрема внутрішньо переміщені особи, які потребують як допомоги держави, волонтерів, благодійних фондів та інших організацій громадянського суспільства.
Показовими у визнанні вагомої ролі громадянського суспільства у розвитку української державності є результати соціологічного опитування, проведеного Фондом «Демократичні ініціативи» імені Ілька Кучеріва та Київським міжнародним інститутом соціології з 23 жовтня до 5 листопада 2017 р.: «як на рушія реформ 30 % українців покладаються на Уряд України, 28,5 % на Президента України, 27 % на населення, 26 % на громадські організації й волонтерів, ще 17 % на країни Заходу. Порівняно з 2016 роком дещо більше надій населення стало покладати на себе, громадські організації й волонтерів (92 %) і дещо менше – на Захід (80 %) [3].
Утім, після періоду масової активності протягом 2013–2014 років, громадянське суспільство України зіштовхнулося з цілою низкою викликів, здатних суттєво скорегувати спрямування та темпи його розвитку. Стисло назвемо й охарактеризуємо найголовніші з них:
– По-перше, динаміку зміни громадської самоорганізації та громадянської активності в умовах коливання рівня асиметричності відносин суспільства гідності з владою можна охарактеризувати як «ефект маятника» з чергуванням фази відкочування (згасання) та фази підйому – коли фаза зростання якогось явища чи процесу автоматично змінюється фазою стабілізації або деградації й навпаки. Серед причин «ефекту згасання» у постмайданний період – великі очікування від Євромайдану. А великі очікування завжди не справджуються. Звідси розчарування, емоційна втома, виснаження. Щодо причин підйому громадянської активності – то коли, так би мовити, «стукає в двері Реальність», важливо знайти відповідь на питання: «Наскільки реальна активізація громадянської активності?»; Чи не пов’язана вона з політичною кон’юнктурою? Чи це реальна чи імітаційна громадськість, яка складає основу квазігромадських об’єднань, «протестної індустрії» загалом?
У відповіді на запитання кореспондента газети Голос України», що її бентежить, що обнадіює у четверту річницю Євромайдану, волонтер, викладач Львівського національного університету імені Івана Франка Софія Федина констатує, що «дедалі більше в нашій державі поширюється думка про те, що ми все програли… Часто зневірені запитують: за що ми стояли на Майдані». Водночас, на її переконання, «…ми повинні вчитися бачити свої перемоги… Ми змінили державу… вектор зовнішньої політики… почали інтеграцію в зовнішньополітичний альянс НАТО. Європейський Союз – це та сутність, частиною якої ми вже стали. Ми створили армію, відновили золотовалютний запас. Отож, ми дуже багато зробили того, чого нормальна держава в час війни зробити не може. Давайте бачити ці перемоги… Бо якщо тільки плакати і казати, що все паскудно, не буде сили йти далі» [4, с. 7].
На думку науковця, письменника, архієпископа Харківсько-Полтавської єпархії УАПЦ Ігоря (в миру Юрія Ісіченка), очевидна хвиля розчарування, що наростає нині в Україні, визначається браком структурних змін, які можна було б відчути на особистому рівні, у вимірі відносин громадянина і влади» [5, с. 11]. Слушність цієї думки підсилюють результати вище зазначеного соціологічного опитування: переважна більшість громадян України не вірить в успішність реформ: 27 % уже не вірять, проте частка надії ще є; 40 % зовсім не вірять [3].
– По-друге, відбувається радикалізація поглядів та дій активних громадян, організованої громадськості загалом, коли мирні методи боротьби за свої права населенню видаються вже неефективними. Загальна кількість протестів, як і кількість конфронтаційних і насильницьких подій, сьогодні значно перевищує кількість протестів та їх радикалізм напередодні Євромайдану. Майже кожен другий протест сьогодні відбувається з використанням насильства або конфронтаційної тактики, прогнозуючи подальшу ескалацію радикальних протестів [6]. Вельми небезпечною слід вважати як тенденцію до залучення радикальних організацій до забезпечення партійних, політико-економічних інтересів, так і входження ветеранів АТО до цих організацій та приватних силових (парамілітарних) формувань, створених по типу німецьких фрайкорів у 30-рр. ХХ ст. під конкретну кланово-олігархічну групу або окремого політика.
– По-третє, збільшення, а часом і переважання молодих людей в громадських протестних акціях, діяльності радикальних організацій. Набагато небезпечнішою слід вважати активну участь у радикальних організаціях, субкультурних та націоналістичних рухах, де пропагують насилля та нетерпимість підлітків віком 13-16 років на загальному тлі глобальної радикалізації суспільства, популяризації через соціальні мережі насильства, вирішення питань за допомогою сили. Показовий приклад на підтвердження вище зазначеної тези: нещодавній скандал з 14-річнеим сином народного депутата Ігоря Попова Богдана, який, як виявилося, є адміністратором сторінок в соціальних мережах (пабликів) «Національний протест», «Шалений Арієць», «РУНА», «Чорне сонце», «Білий воїн», які пропагують насилля й розпалюють національну ворожнечу, закликають вбивати людей за колір шкіри.
Оцінюючи розвиток громадянської активності у постмайданний період, – одна частина науковців та експертів з сумом констатує, дотепер «дивовижно активне громадянське суспільство так і не спромоглося ретранслювати свою енергію, бачення та блискучі ідеї у політичні структури так, щоб домогтися сталих змін» (не відбулося трансформації громадянських ініціатив, громадської самоорганізації Євромайдану у політичні структури, заміни попереднього правлячого класу представниками громадянського суспільства).
Провідний науковий співробітник Інституту політичних і етнонаціональних досліджень імені І. Ф. Кураса НАН України, доктор політичних наук, професор Галина Зеленько на «круглому столі» з питань розвитку громадянського суспільства, який відбувся 10 листопада 2017 року в НІСД, висловила таку думку: «Представники громадських організацій здійснюють багато важливої роботи, щоб полегшити життя органам державної влади. Але при цьому якість політичного режиму не змінюється. Якщо немає ефективних механізмів інкорпорації, повноцінної політичної конкуренції і не працюють соціальні ліфти, ніяке економічне зростання, пожвавлення громадської участі не конвертується в зміну політичного режиму. І тут питання в тому, що треба тиснути на владу і вимагати зміну саме цих політичних інститутів. І тільки тоді можна говорити про ефективне громадянське суспільство».
– друга частина представників науково-експертної спільноти вважає, що державницький громадянський рух (як недержавний, громадянський засіб забезпечення національної безпеки та обороноздатності в умовах зовнішньої військової агресії) так і не трансформувався на широке не- або надпартійне середовище, а й не спромігся висунути консолідовану програму подальших політичних перетворень для країни. Як пише відомий український соціолог Євген Головаха, «волонтери як феномен нехай і викликають велику довіру і повагу, все ще не перетворилися на потужний громадянський спротив. Через це зберігаються зловживання, непідзвітність, безконтрольність влади» [7].
Відтак, сьогодні логічно постають завдання зміцнення спроможності організацій громадянського суспільства та підвищення рівня політичної суб’єктності громадянського суспільства загалом. Можливість успішної реалізації цих завдань обумовлюватиметься здійсненням конкретних кроків, покликаних інтенсифікувати процеси самоорганізації вітчизняної громадськості та привести рівень громадської участі в державному житті у відповідність до європейських стандартів ефективного урядування.
Пропоную учасникам конференції продовжити дискусію у цьому напряму й визначити базовий набір дій зі зміцнення спроможності організацій громадянського суспільства та підвищення рівня політичної суб’єктності громадянського суспільства загалом.
Загалом оцінюючи події чотирьохрічної давнини, які увійшли в історію під назвою Революція гідності», зроблю наголос на тому, що вона має незавершений характер й стала початком еволюційного процесу утвердження демократичної цивілізаційної України, в якій звичайний громадянин відчуває себе господарем, творцем її майбутнього. Тож, і сьогодні не втратили актуальності критерії розвитку громадянського суспільства, визначені французьким філософом Жан-Жаком Руссо, як руху до громадянськості, природності (розумності) і цивілізованості, що означає, зокрема, формування раціональної цивілізованої влади.
На думку українського соціолога Віктора Степаненка, рівень соціально-революційних потрясінь та нові… історичні виклики – анексія частини території та війна за територіальну цілісність в Україні – підірвали консервативно-еволюційну трансформацію українського суспільства , що її вітчизняні дослідники характеризували «пролонгованою нестабільністю». Зазнала краху і своєрідна модель половинчастої та непослідовної української еволюції, представленої у дискурсах «стабільності та порядку» і «покращення» [8, 76]. З позиції Ірини Бекешкіної, директора Фонду «Демократичні ініціативи», «На жаль, ми пройшли ту точку, коли можна було змінювати державу еволюційним шляхом. Але й радикального шляху я не бачу, тому що він може призвести до катастрофічної ситуації» [9, с. 4].
Вкотре акцентуючи увагу на незавершеному характері Революції гідності, необхідності подальшої реалізації її інтенцій та еволюційного контексту, вважаю за доцільне навести відповідь народного артиста України Анатолія Паламаренка на запитання кореспондента газети «Україна молода», яке перегукується з віршем Зої Іванівни Тимошенко «Громадські слухання».
Отже, запитання А. Паламаренку: «А коли ж збудеться Шевченкове пророцтво про «веселії жнива», коли ж наша українська нива засіється нарешті, як писав, Тарас, «розумом»?».
Його відповідь на це запитання: «Я кажу своїм студентам: мине років тридцять-сорок, і ви, діти, ще побачите, омріяну багатьма поколіннями Україну. Коли оберете нормальну українську владу… Держава, як та дитина, мусить пережити всі дитячі хвороби, має підрости, подорослішати – отоді й зміни будуть» [10, с. 5].
До вище зазначеного додамо, що можна змінити обставини життя, але неможливо швидко змінити суспільство. З позиції соціального психолога Вадима Васютинського, «після розпаду Радянського Союзу минуло одне покоління. Щоб людські звички змінилися принципово, потрібно три покоління. Тож до істотних змін нам іще 50 років. Якщо дивитися в історичному контексті, ми змінилися дуже сильно»; «молодь уже росла в суспільстві, де людина має дбати про себе сама. Тобто інтернальна позиція [вважати за причину успіхів і невдач самих себе] стала потрібною й поширенішою» [11, с. 10]. Водночас, «веселії жнива» не можна наблизити без якісної правлячої еліти, рівноправного діалогу між владою і суспільством, створення соціальних ліфтів, формування мислячого громадянського суспільства та його ядра – власної креативної версти як нащадків великого волелюбного народу, борців за істину та справедливість. І головне, щоб настав той час, коли, як розмірковує відомий український філософ Мирослав Попович, погляд у минуле стане більш філософським й утратить суто політичний підтекст [12, с. 19].
І, насамкінець, в котрий раз дозволю собі акцентувати увагу на тому, що ми знаходимося тільки на початку шляху побудови України, про яку мріяли Герої Небесної Сотні, учасники Євромайдану і Революції Гідності, усі ті, хто не вагаючись встав на захист української державності й відстоює її сьогодні у протидії російському імперському реваншизму. А попереду ще багато амбітних завдань, які необхідно вирішувати у тісній та злагодженій взаємодії органів влади та організованої громадськості. Проте, Революція обов’язково завершиться саме тоді, коли ми разом реалізуємо усі прагнення й наміри, за які продовжує боротися народ України. А от коли це станеться – залежить від кожного з нас. І четверта річниця Євромайдану – це надана нам Всевишнім можливість ще більше утвердитися в думці, що все починається із нас самих.
Закінчу свій виступ філософськими роздумами української письменниці Тетяни Сидоренко про сенс життя. Отже, з її позиції, сенс життя – у бажанні жити. …саме із цим бажанням …жити, Господь проводить через такі випробування, які, можливо, сотням людей призначались, але дістаються комусь персонально. …Бажання жити – це взяти на себе відповідальність за все, що з тобою відбувається; це жити без нарікань і бути за все вдячним. А найголовніше, мабуть, змінити із середини себе настільки, щоби денно… відчувати себе щасливим. Це важка робота, а можливо, й найважча. Але, якщо ти себе любиш та поважаєш, ти обов’язково цю роботу зробиш» [13, с. 13].
Як пише Зоя Іванівна Тимошенко у своєму вірші «Двадцяте століття»
[14, с. 58]:
«І схилить голову історик сивочолий,
Гортаючи архів людських історій…
Чому? Чому не можуть жити люди,
Як Бог велить, як їм велить природа –
Жити, любити, щастя дарувати,
Молитися до Сонця і Землі вклонятись».
Якщо ми це зрозуміємо, усвідомимо власну силу, то ніхто нічого нам не зможе заподіяти. І об’єднувати нас буде не якась біда, а звичайне людське щастя. Бо ми великий народ, якому даровано дуже багато, і який заслуговує на все найкраще.
Література:
1. Битва за Україну: детальний огляд реформ та провалів у будівництві нової держави / Chatham House, 18 жовтня 2017 р.; Співавтори дослідження: Timothy Ash, Janet Gunn, John Lough, Orysia Lutsevych, James Nixey, James Sherr and Kataryna Wolczuk // [Електронний ресурс]. – Режим допуску: http://www.eurointegration.com.ua/ articles/2017/10/18/7072435/
2. Бурлюк О. Громадянське суспільство після Єромайдану: що змінилося? / Ольга Бурлюк, Наталія Шаповалова, Катерина Зарембо // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://life.pravda.com.ua/projects/5a0b01b1bee64/2017/11/15/227453/ (ця стаття опублікована в рамках підготовки студентами та міжнародними експертами збірника наукових статей «Громадянське суспільство в Україні і спадщина Євромайдану»).
3. Рощенко О. Більшість українців не вірять в успіх реформ і винуватять чиновників / Олена Рощенко // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.pravda.com.ua/news/2017/ 12/4/7164226/
4. Нам треба навчитися бачити свої перемоги [Надія Гербовка] // Голос України. – 2017. – № 207. – 8 листопада. – С. 7.
5. Ісіченко Ігор. Контрреволюція гідності [Її неважко спрогнозувати. Вища школа остаточно позбудеться креативних особистостей] // День. – 2017. – № 6. – 18 січня. – С. 11.
6. В Україні люди протестують більше, ніж за часів Януковича [Електронний ресурс] / Радіо «Промінь». – Режим доступу : http://promin.fm/quote/1603/V-Ukrayini-lyudi-protestuyut-bilshe-nizh-za-chasiv-YAnukovicha-a-kozhen-drugiy-protest-prohodit-z ; Іщенко В. Існує небезпека ескалації радикальних протестів та репресій [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://cslr.org.ua/isnuye-nebezpeka-eskalatsiyi-radikalnih-protestiv-ta-represiy/
7. Головаха Є. Три роки після Майдану: як змінилися українці [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://nv.ua/ukr/opinion/golovakha/tri-roki-pislja-majdanu-jak-zminilisja-ukrajintsi-289817.html
8. Степаненко В. Громадянське суспільство і деінституціоналізація у постмайданній Україні / Віктор Степаненко // Українське суспільство: моніторинг соціальних змін / За ред. В. Ворони, М. Шульги. – К.: Ін-т соціології НАН України, 2014. – Т. 1. – 2014. – 545 с.
9. «Ми маємо плекати свою альтернативу». Ірина Бекешкіна: «Суспільство за цей час дуже сильно змінилося. Воно відчуло свою силу» // День. – 2017. – № 209. – 21 листопада. – С. 4.
10. «Щоб народ мій усміхнувся». Народний артист Анатолій Паламаренко – про Шевченкові пророцтва… [Ліна Кушнір] // Україна молода. – 2017. – 31 березня – 1 квітня. – С. 5.
11. Рівень нелюбові до влади критично високий. Соціальний психолог Вадим Васютинський – про особливості дорослішання українського суспільства [Марія Прокопенко] // День. – 2017. – № 201. – 9 листопада. – С. 10.
12. Мирослав Попович: «Дніпро не роз’єднує, а з’єднує Україну [Микола Славинський] // Президентський вісник. – 2001. – № 2. – 13-19 січня. – С. 19.
13. Тетяна Сидоренко: У цій провінції добре пишеться [Наталка Капустянська] // Україна молода. – 2017. – № 10. – 24 січня. – С. 13.
14. Тимошенко З. «Мої джерела». Збірка віршів / Зоя Тимошенко. – К.: Вид-во Європейського університету, 2012. – 184 с.

Озенбаш Али,
председатель Ревизионной комиссии
Курултая крымскотатарского народа
ali.ozenbash@gmail.com
О ПЕРСПЕКТИВАХ ФОРМИРОВАНИЯ УКРАИНСКОЙ ПОЛИТИЧЕСКОЙ НАЦИИ
Уважаемые участники конференции!
Как не жаль, но ни чуда, ни даже нормальных эволюционных изменений за год, что мы не встречались, в Украине не произошло. И это не настораживает уже, а откровенно пугает.
Может действительно народ истощил свой, толком еще и не приобретённый ресурс национальной гордости и патриотизма?! Во всяком случае, преобладающее множество народа Украины недовольно работой и президента, и народных депутатов, и Кабинета Министров и судебной ветви власти, и генпрокуратуры.
Три революции, о которых принято говорить, как о показателе свободолюбия народа и демократичности нашего государства, на самом деле ничего не подтверждают, скорее напротив. Да, были революционные ситуации! Но в революции они не перешли, ограничившись демонстрацией готовности к таковым. Сейчас уже сложно разобраться, то ли власть предержащие своевременно инспирировали фальстарт, то ли они вовремя возглавили процесс, но перехода к принципиально новой власти не допустили. В результате новых политиков практически не появилось.
Но, стоит ли о грустном? Хотя изменить мы можем немногое, давайте делать хотя бы то, что в наших силах, следуя призыву выдающегося крымскотатарского просветителя конца XIX – начала XX веков Исмаил бея Гаспринского: «Если хотите помочь своему народу, то начните с того, что доступно и выполнимо».
Стоит обратить внимание на опыт национального движения моего многострадального народа – крымцев, как на пример свободолюбия и жертвенности. Известно, что 100 лет назад состоялся Первый Курултай крымскотатарского народа, который после более, чем двухсотлетнего перерыва, провозгласил его государственность.
Россия, аннексировав Крым в 1783 году, делала все возможное для уничтожения даже памяти о нашем народе, создав с этой целью новую административно-территориальную единицу – Таврическую губернию, которая просуществовала с 8 (20) октября 1802 года по 18 октября 1921 года в Российской империи и РСФСР. А так как называть местное население таврами или таврийцами вообще бы «ни в какие ворота не лезло», то за ним закрепили оскорбительную, на взгляд московитов, кличку – ТАТАРЫ, употребляемую в империи по отношению ко всем инородцам-тюркам и другим мусульманам Кавказа и Поволжья. Вполне естественно, что за сто двадцать лет народ к такому названию привык, а другого уже и не представлял. Так что все национальные писатели, публицисты, политические и общественные деятели пользовались именно этим термином – татары. На тот момент и прилагательное «крымские» массово не применялось: словосочетание «крымские татары» укоренилось после создания Республики и закрепилось после депортации в местах поселения, а потом и повсеместно, как один из способов не утратить самоидентификацию и не стать ассимилированными.
Но, вернёмся к Первому Курултаю, которому предшествовал период с 1783 по 1917 годы. Значение этого Курултая переоценить трудно. Как писал в своих историко-публицистических работах «Трагедия Крыма» и «Роль царского правительства в эмиграции крымских татар» видный политический и общественный деятель Амет Озенбашлы, только под давлением царского правительства крымский народ пережил три опустошительные волны эмиграции. Здесь следует вспомнить хронологию возникновения государств на территории Таврической губернии в 1917-1919 годах: Крымская Народная Республика, Советская Социалистическая Республика Тавриды, Крымская Советская Социалистическая Республика; действовало Краевое правительство. 25 июня 1920 года Таврическая губерния была восстановлена руководством Русской Армии (Правительство Юга России). В ноябре, после разгрома Русской Армии, крымские уезды образовали Таврическую губернию РСФСР. И, наконец, 18 октября 1921 года постановлением ВЦИК и СНК была образована Автономная Крымская Социалистическая Советская Республика.
То есть, несмотря на то, что народ был ослаблен и противостоять враждебным воинским силам, которые в тот период были сконцентрированы на полуострове, не мог по определению, главную свою задачу 1-й Курултай выполнил. Он настолько убедительно показал наличие у этой земли хозяина и необходимости с ним считаться, что, несмотря на ликвидацию Крымской Народной Республики большевиками, было принято не кажущееся на тот момент логичным название «Автономная Крымская Социалистическая Советская Республика». И оно, пусть не в полной мере, но наполнялось соответствующим содержанием:
– национальным образованием и, соответственно, употреблением языка автохтонов неоднородным населением,
– значительными квотами для коренного народа во всех ветвях власти и многим другим.
Конечно, тогда никто не мог представить степени коварства большевиков, которые позже ввергли страну во мрак коллективизации, голодомора и большевистских репрессий, приведших к жуткому уровню смертности. А, как венец страданий, была полная депортация моего народа 18 мая 1944 года, каковая является геноцидом и этноцидом одновременно.
Однако народ каким-то чудом выжил! И не просто выжил! Крымцы сумели сохранить и привить рождённым на чужбине поколениям самоидентификацию, язык, культуру, народные традиции, религию и всё присущее нормальной нации, живущей на родине и обладающей государственностью. Именно благодаря обладанию национальной идеей, влекомые непреодолимой ностальгией, крымские татары при первой же возможности массово покинули обжитые места, дома, рабочие места, привычную комфортную среду, друзей. Несмотря на огромные убытки, крушение личных планов и утрату перспектив, наш народ репатриировался в Крым практически без государственной поддержки!
И, вот, новая беда: почти четыре года как наша родина оккупирована, и украинской власти давно пора принять, пусть сегодня нереализуемые, декларативные, но справедливые новые законы и внести актуальные изменения в уже существующие. Гражданское общество, конечно, пытается влиять на эти процессы, но возможности его слишком ограничены, а неотложных проблем слишком много. На самом деле мы не так-то много и ждём от Украины. Нам необходимо признание и помощь в строительстве государственности, пусть автономной. Как единственного способа выжить! Сохранить нацию! Необходимо немедленно отменить признанные в настоящее время государственными Флаг Крыма – пророссийский триколор и его нынешний Герб!
Скоро год как над проектом для внесения изменений в 134 статью Конституции Украины работает специально созданная Рабочая группа. Но уже рабочее название обсуждаемого ею проекта – «Кримська автономія/Кримськотатарська автономія», недопустимо, потому что оно исключает государственность в принципе! То есть унитарную Украину не смущало наличие территориальной автономной республики, каковая откровенно являлась анклавом России, что собственно и инспирировало оккупацию со всеми вытекающими последствиями. А вот национальная, единственно мыслимая для горстки сохранившихся автохтонов, кажется ей угрожающей безопасности?!
И ведь принципиально необходимые изменения не настолько сложны. К примеру: Ст. 134. могла бы звучать «Автономная Республика Крым является национально-территориальной, неотъемлемой частью Украины в границах Крымского полуострова, где реализуется право крымскотатарского народа на самоопределение, как коренного народа Крыма, действует в пределах полномочий, определенных Конституцией Украины и решает вопросы, отнесенные к ее ведению».
В Ст. 136. Верховную Раду следует сделать органом законодательным. И желательно двухпалатным, только не по российскому, а, к примеру, по американскому образцу.
В Ст. 138. Государственными языками Автономной Республики Крым являются крымскотатарский и украинский. Русский язык необходимо убрать.
А больше там и менять особо нечего.
Гораздо важнее закон о статусе автохтонного народа крымцев, проекты которого обсуждаются уже более 20-ти лет. Еще весной в Верховной Раде зарегистрирован очередной вариант, который никакой критики не выдерживает, отчего, видимо, и не рассматривается.
Возвращаясь к Первому Курултаю, отмечу: в то время, как его делегаты, рискуя и заплатив своими свободами и жизнями, возродили в Таврической губернии более двухсот лет как уничтоженное национальное государство Крым, Курултай нынешний, с этим последним, сохранившимся после депортации 1944 года нашим топонимом, расстаться не имеет права!
Понятно, что настаивают на этом власть имущие, но нас трудно удивить лицемерием украинской власти, которая с сентября 2014 года спекулирует Минскими соглашениями о прекращении огня, подписанными представителями России, Украины, а также представителями оккупированных Россией территорий (ДНР и ЛНР), хотя эти соглашения не работали, не работают, и очевидно, что работать не будут!
К слову, о Крыме в этих соглашениях даже не упоминается. И введение миротворцев в Крым, не дожидаясь обильного, как в донецком регионе или в Хорватии кровопролития, архиважная задача.
Не хочу, чтобы у уважаемой аудитории сложилось впечатление, что я здесь пытаюсь выпятить проблемы своего народа – крымцев. Это не так! На самом деле это проблема общенациональная, если мы, я имею в виду украинцев, считаем себя нацией или стремимся таковую создать. Хочу напомнить, что едва ли не с большинством этнических украинцев мы стародавние соотечественники. Ведь огромные территории принадлежащие Украине сегодня, ранее принадлежали Крымскому ханству и население, живущее там и поныне, является потомками подданных того государства. А сегодня мы, потомки тех древних крымцев, являемся гражданами Украины. То есть изменялись названия, центры руководства, имя нации, но сама нация в её антропологической сущности неизменна. На мой взгляд, если бы институты обучали, а средства массовой информации, публицисты, политики доносили до рядовых украинцев информацию в таком вот ключе, то добиться их понимания и поддержки было бы значительно легче. Воссоздание Крымского автономного государства с равными правами для всех, без исключения, этносов, проживающих в нём, выгодно Украине в большей мере, чем кому бы то ни было. Это, кроме укрепления национальной сплочённости, станет стимулировать экономический рост, навсегда и надёжно защитит население от московитской сепаратистской пропаганды, безусловно, на порядок поднимет международный политический авторитет Украины.

Старіш О. Г.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
alexstarish@gmail.com
РЕВОЛЮЦІЇ УКРАЇНИ: PRO&CONTRA
Українці пишаються своїм вільнолюбством. Тільки за останні сто років нашими землями відбулося багато подій, які в тій або іншій мірі прийнято визначати як революції. Зокрема, так називані «Українська Революція» (1917-1921), «Помаранчева Революція» (2004) та «Революція Гідності» (2013-2014). Але чи так це насправді?
За визначенням, революція – це різкий, стрибкоподібний перехід від одного якісного стану системи до іншого [1, 626]. Сьогодні прийнято розрізняти соціальну революцію, політичну революцію, революцію у науці й техніці та інші. Соціальна революція супроводжується докорінним переворотом у житті суспільства, наслідком якого є ліквідація віджилого суспільного ладу і заміна старих державно-правових інститутів новими. В політичному сенсі термін «революція» почали використовувати лише в XVII сторіччі – першою подією, що отримала визначення революції, стала так звана «Славна революція» 1688 року. Втім, згодом так стали називати і події, що відбувалися раніше, зокрема Англійську, яку до того іменували «Великим повстанням» або «Громадянською війною», та Шотландську, так звані «Єпископські війни», революції.
Безпосереднім антонімом «революції» є контрреволюція.
З цих позицій і розглянемо три перелічені події.
1. «Українська Революція» або «Перші визвольні змагання» – низка подій, пов’язаних з національно-визвольною боротьбою українського народу у 1917-1921 роках. Поштовхом до початку Української революції стала Лютнева революція в Російській імперії. В Україні утворився альтернативний центр влади – Українська Центральна Рада (УЦР), що стала представницьким органом українських демократичних сил, яка очолила національно-демократичну революцію в Україні. Керівником УЦР став Михайло Грушевський [2, 438]. У цей період Україна пережила різні форми національної державності – УНР, Українська держава, ЗУНР, Кубанська НР, а також Кримська НР яка тяжіла до об’єднання на засадах автономії, але державну незалежність втримати не змогла. Українські етнічні території були розділені між СРСР, Польською Республікою, Королівством Румунія та Чехословацькою Республікою. Таким чином, Українська національно-демократична революція зазнала поразки. Поразки, яка була наслідком незгуртованості політичної еліти, незавершеності формування нації, відмінностей між національними та соціальними завданнями визвольного руху, його обумовленості зовнішніми політичними й насамперед військовими чинниками. Однак, навіть не досягши своєї головної мети, «Українська Революція» фактично започаткувала формування модерної української нації та відродила традиції української державності.
2. «Помаранчева Революція» – комплексна система протестів, мітингів, пікетів, страйків, що була організована і проведена опозицією, але не до діючого політичного режиму, а до потенційного спадкоємця української булави, під час президентських виборів в Україні у листопаді-грудні 2004 року. Приводом до соціально-політичних зворушень і потрясінь стали масові фальсифікації, що вплинули на результат волевиявлення народу [3, 944]. Для захисту своїх прав до Києва приїхало сотні тисяч людей зі всієї України. Головним результатом актів громадянської непокори було призначення Верховним судом України прямо не передбаченого діючим на той час законодавством повторного другого туру президентських виборів. Внаслідок компромісу, досягнутого фракціями Верховної Ради, були прийняті зміни до Конституції, які отримали назву «Конституційна реформа 2004», яка значно зменшила повноваження президента, і, таким чином, знизила рівень значущості спірних президентських виборів і, як наслідок, посади президента. Але всі ці домовленості і компроміси були зреалізовані в неконституційний спосіб – так зване «пакетне» голосування. Це призвело до того, що «Конституційну реформу 2004» і знову в неконституційний спосіб було відмінено в 2010 році.
Крім того, чи не в повному складі переможена політична сила залишилася при владі: одна її частина перейшла до табору тих, хто прийшов до влади, інша – перейшла в опозицію. Тобто стверджувати що відбувся «різкий, стрибкоподібний перехід від одного якісного стану системи до іншого» – немає жодних підстав.
3. «Революція Гідності» – активні, але мирні суспільно-політичні процеси в Україні, починаючи з 21 листопада 2013 до лютого 2014 року, викликані спротивом суспільства проти відходу керівництва країни від законодавчо закріпленого курсу на Європейську інтеграцію. Одними з головних причин протестів стали надмірна концентрація влади в руках президента та небажання великої частини народу України миритись з поверненням країни не лише де-факто, але і де-юре до радянщини.
Термін «Революція Гідності» стосовно означених подій іноді використовуються в тому ж контексті, що й термін «Євромайдан», але вони мають різне семантичне забарвлення: термін «Євромайдан» здебільшого застосовується в контексті форми актів громадянської непокори. Термін «Революція Гідності» – в контексті змісту подій, як суспільно-політичні зрушення, які було викликано зривом підписання Угоди про Європейську інтеграцію. Відповідно, існують розбіжності оцінок щодо дати початку «Революція Гідності». Політикум України та українське експертне середовище вважають за дату її початку 21 листопада 2013 року, коли уряд України відмовився від підписання Угоди про Євроінтеграцію, після чого почали збиратись перші мітингуючі, або 30 листопада, коли на Євромайдані були побиті студенти. Закордонні фахівці вважають, що дату необхідно визначати з ходи протестувальників до Верховної Ради 18 лютого, коли почались масові криваві зіткнення зі значними людськими жертвами [4].
Сьогодні переважну більшість українських експертів [5] відносно думок «Революції Гідності» можна диференціювати на дві групи. Одна з них це ті, хто переконаний в тому, що це була революція за демократизацію та європейський вибір, друга група це ті, хто переконаний в тім, що це були масові протести проти влади, яка сама себе скомпрометувала. При цьому, опитування експертного середовища у листопаді 2017 показують, що абсолютна більшість експертів вважає:
– «Революція Гідності» перемогла, і саме ця позиція домінує четвертий рік поспіль;
– головними і при цьому вже досягнутими цілями «Революції Гідності» були повалення режиму четвертого президента України і підписання Угоди про асоціацію з ЄС.
Але чи були вказані події революцією? Перелічені здобутки не свідчать про факт революції: тобто не відбулося стрибкоподібного переходу системи державного управління від одного якісного стану до іншого. І не стрибкоподібного – теж не відбулося. Чому? Тому, що практично всі державні інституції – збережено, поіменний склад управлінців чи не в повному обсязі збережено. Реформа силового блоку, який безпосередньо і фактично одноосібно формує президент, завершилася повним фіаско: понад 90 % люстрованих силовиків повернулися на посади через рішення суду. При цьому реформа судової гілки влади практично й не починалася. І, як наслідок, «друзям – усе, ворогам – закон» [6, 118]. Але коли влада України називає патріотів України ворогами, яких безпідставно кидає за грати або депортує, потрібно розуміти: вороги України і вороги української влади – це принципово різні прошарки суспільства.
Очевидно, проблема в тім, що очікування суспільства і очікування тих політиків, які брали участь у зазначених подіях на боці суспільства, були і залишаються чи не діаметрально протилежними. Відповідно, про реформи, точніше – відсутність реформ всіх трьох гілок влади – годі й говорити. В результаті таких дій «нової» влади, найбільш недосяжною ціллю «Революції Гідності» виявилась боротьба з відлагодженою номенклатурою системою корупції та ліквідація корупційних схем. Не досягнутими на сьогодні залишаються й верховенство права та повне «перезавантаження» системи влади. Відповідно, вже впродовж чотирьох років як суспільство, так і експерти зазначають, що так і не були притягнуті до відповідальності винні у злочинах проти учасників Євромайдану. Не покарані як замовники, так і виконавці злочинних наказів та не покарані представники попереднього режиму за вчинені злочини. При цьому деякі члени команди четвертого президента безболісно перейшли до команди п’ятого президента, що тільки підкреслює неспівпадіння мети суспільства і мети можновладців, які приймали безпосередню участь на боці протестувальників у бурхливих подіях осені-зими 2013-2014 років. Можна небезпідставно стверджувати, що цілі політиків – політичних опонентів – були більш близькими, ніж цілі суспільства і політиків, які врешті решт очолили масовий протест. Тим більше, що і політики Майдану, і політики Антимайдану спиралися на систему державного управління. Саме через це – незалежно від того, хто б переміг під час Євромайдану – сподівання на стрибкоподібний перехід системи управління від одного якісного стану до іншого апріорі були марними.
У відповідності до зазначеного можна зробити наступний висновок: всі три події, як то «Українська Революція», «Помаранчева Революція» та «Революція Гідності», щонайменше некоректно називати революціями. Але і суспільству, і політикам потрібно постійно пам’ятати: навіть революційна ситуація має свій термін гідності. Як мають свій термін гідності й політики, які на крові героїв приходять до влади.
Література:
1. О. Майборода. Революція // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. – К.: Парламентське видавництво, 2011. – С. 626.
2. Нариси історії української революції 1917-1921 років: У 2-х кн. / В. Ф. Верстюк, В. І. Головченко, Т. С. Осташко та ін.; ред. кол.: В. А. Смолій (голова), Г. В. Боряк, В. Ф. Верстюк та ін. – К.: Наукова думка, 2012. – С. 438.
3. Кульчицький С. В. Революції // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. – К. : Наук. думка, 2012. – Т. 9 : Прил. – С. 944 с. : іл.
4. Політологічний енциклопедичний словник / уклад.: Л. М. Герасіна, В. Л. Погрібна, І. О. Поліщук та ін. за ред. М. П. Требіна. – Х. : Право, 2015. – 816 с.
5. Четверта річниця Майдану – експертне опитування / Фонд «Демократичні ініціативи» імені Ілька Кучеріва. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dif.org.ua/article/chetverta-richnitsya-maydanu-ekspertne-opituvannya (дата звернення 28.11.2017). – Назва з екрану.
6. Mendiguren A. M. 1001 tijeretados. – Lima, 1961.

Кочубей Л. О.,
Інститут політичних і етнонаціональних досліджень
ім. І.Ф.Кураса НАН України,
Larisa1kochubey@ukr.net
МОДЕРНІЗАЦІЯ СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОГО РОЗВИТКУ УКРАЇНИ
В КОНТЕКСТІ ІНФОРМАЦІЙНИХ ВПЛИВІВ
Від сучасних інформаційно-комунікативних технологій (ІКТ) залежить не тільки технологічний, але й соціальний поступ, здатність розвивати демократичні інститути тощо. IКT із технологічного чинника розвитку перетворилися у важливий елемент функціонування сучасного суспільства, і подальше їх упровадження залежить не тільки від НТП, але й від соціально-економічних, політичних і правових умов, у яких вони існують.
Очевидним фактом є порушення інформаційного суверенітету України, тобто здатність держави контролювати і регулювати потоки інформації, які йдуть із-поза меж держави. Необхідно визнати, що Україна, її державні органи влади, громадянське суспільство та ЗМІ не були готові до такої масованої військової та інформаційної агресії. Однією з причин такого явища стало відверте ігнорування центральними й місцевими органами державної влади, представниками інформаційного бізнесу і створеними ними лобістськими громадськими об’єднаннями неодноразових заяв і звернень Національної комісії щодо зростання негативного впливу інформаційної продукції на стан моральності українського суспільства та, у зв’язку з цим, – реальної загрози національній безпеці. Отже, згадані причини виявилися одним із найважливіших чинників моральної кризи в нашому суспільстві, за якою насувалася політична, економічна і конституційна криза.
Інформаційні технології дуже швидко перетворилися на життєво важливий стимул розвитку не тільки світової економіки, а й інших сфер людської діяльності. Зараз практично неможливо знайти сферу, в якій не використовуються інформаційні технології. Сучасне суспільство просто переповнене потоками інформації, які безсумнівно потребують обробки.
Дослідники відзначають, що введення і використання нових медіатехнологій призводять до появи нової форми політичної комунікації, яка стає більш керованою громадянином. Характеристика сучасного суспільства як «інформаційного суспільства» стала можливою, оскільки і всі соціальні процеси здійснюються шляхом обміну інформацією [1]. 
Ринок ЗМІ змінюється разом із трансформацією політичної й соціальної систем. Так, традиційні медіатехнології мігрують у глобальну мережу інтернет, а технології друкованих ЗМІ скорочуються.
Комунікаційні технології стають усе більш актуальними, переходячи в онлайн-режим, та далі формують думку громадськості, з маніпулятивними технологіями включно. Сучасні дослідники з комунікації [2] говорять про конвергенцію медіа та мультимедійності – злиття різних медіа на одній платформі, яка об’єднує текст, відео, аудіо й інші види цифрового контенту.
Стрімкий розвиток ІКТ призвів до народження у сучасному суспільстві поняття «революція соціальних медіа», яке включає в себе такі напрями: зростання ролі інтернет-ресурсів у соціальних комунікаціях; збільшення популярності й авторитетності соціальних мереж; швидке зростання віртуального онлайн-спілкування.
Однією з першочергових функцій ІКТ є консолідація українського суспільства, що і зумовлює актуальність досліджуваної теми і вивчення механізмів формування громадянської ідентичності й особистістних рис українців, зокрема, й засобами ІКТ. Проте не покращення життя окремої людини, її духовний світ, консолідація громадян натепер є у пріоритеті політичних структур, а маніпулятивні спрямування.
Саме зараз першочерговими завданнями можна виокремити створення національних електронних інформаційних ресурсів, а також загальний розвиток інформаційного простору, що вбачається в таких аспектах, як: процеси євроінтеграції з подальшим розвитком України; потреба формування і реалізації ефективної державної політики у сфері впровадження інформаційно-комунікативних технологій; сучасні виклики, загрози і потреби суспільства і держави; необхідність розвитку національної інформаційної інфраструктури (а саме − електронного урядування й електронної демократії; впровадження і використання інформаційних технологій, продуктів і послуг). Адже у сучасному світі подолання цифрової нерівності є істотною умовою подолання соціально-економічної нерівності громадян, активізації їх участі в управлінні державою, освіті, працевлаштуванні, охороні здоров’я, культурі, дозвіллі. Це свідчить про рівень розвитку суспільства, а для ефективного зростання як окремого громадянина, так і цілого суспільства такі аспекти є необхідними. На них варто звертати увагу і надавати їм великого значення, адже, еволюціонуючи, ми не можемо стояти осторонь від світу, а маємо, навпаки, стати осередком прогресивних технологій не лише в інформативно-комунікаційній сфері, а й у багатьох інших. 
Отже, ІКТ є одним із найбільш важливих чинників стимулювання економічного зростання і розвитку громадянського суспільства, зайнятості населення, розширення конкуренції та, як наслідок, – сприяння подоланню «цифрового розриву». Однак уже зараз можна констатувати, що саме рівень технологічного розвитку визначає економічний потенціал країни і якість життя її громадян, а також роль і місце цієї країни у глобальному суспільстві, масштаби та перспективи її економічної й політичної інтеграції з усім світом.
Ведення антиукраїнської інформаційної війни стало масованим посяганням на інформаційний суверенітет України. Тепер основною формою ведення цієї інформаційної війни є психологічна агресія, що здійснюється шляхом керованого інформаційного впливу на індивідуальну, групову або масову свідомість, волю громадян, їхні почуття, дезінформування суб’єктів прийняття політичних, економічних та інших рішень, підрив інформаційної інфраструктури супротивника.
Література:
1. Гусаров В. Кремль розпочав нову інформаційну операцію проти України–2014 [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://osvita.med iasapiens.ua/material/34281
2. Демченко І. Сучасні інформаційно-комунікативні технології як провідний чинник глобальних світоглядних трансформацій [Електронний ресурс] // ХVІІІ Міжнародна науково-практична інтернет-конференція. – 2013. – Режим доступу: http://oldconf.neasmo.org.ua/node/2098

Баценко Ю.В.,
ВГО “Інститут Ґенези Життя та Всесвіту”,
ubatsenko@ukr.net
ВТІЛЕННЯ ДОСВІДУ УНІВЕРСИТЕТІВ “ЛІГИ ПЛЮЩА”
В УКРАЇНСЬКУ СИСТЕМУ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Ліга плюща – то об’єднання восьми приватних американських університетів, до складу якого входять: Гарвардський, Йельський, Пенсільванський, Прінстонський, Колумбійський, Браунівський, Дартсмутський, Корнуельський. Університети розташовані в семи північно-східних штатах США. Усі вони відрізняються високою якістю освіти, високою якістю відбору при вступі, елітністю та постійно перебувають серед 15 найкращих коледжів і університетів США за рейтингом журналу U.S. News and World [1].
Термін «Ліга плюща» став загальноприйнятим з 1954 року після утворення спортивного об'єднання NCAA Division I, коли американці значною мірою розділилися на уболівальників різних університетських спортивних (футбольних) команд. Проте, згодом поняття Ліга плюща поширилося й на інші сторони життя об'єднаних у ній університетів. 
Університети Ліги плюща («The Ivy League») належать до найбагатших академічних закладів світу, що дозволяє їм залучати найкращих студентів і викладачів. Фінансування наукових програм здійснюється як за рахунок оплати за навчання, так і пожертвувань від неурядових організацій та інвесторів. Окрім того, кожен університет отримує мільйони доларів з дослідницьких грантів та інших субсидій з федерального та державного управління. Це дозволяє університетам надавати безліч ресурсів для своїх академічних програм і науково-дослідної діяльності. До прикладу: у 2014 Гарвардський університет мав фонд в 36.4 мільярдів доларів. 
Престиж Ліги плюща. Члени Ліги були високо оцінені різними університетськими рейтингами. Крім того, з університетів вийшло багато нобелівських лауреатів, переможців Нобелівської премії та Нобелівської премії в галузі економічних наук. Найбільшим за кількістю нобелівських лауреатів у світі є Гарвардський університет - 153 нобелівських лауреати.
Співпраця. Співпраця між членами університетських шкіл відбувається під керівництвом студентської Ради Плюща, котра збирається восени і навесні кожного року за участю представників кожної школи Ліги Плюща. Керівний орган Ліги Плюща - група президентів ради Плюща, складається з президента кожного університету. У ході зустрічей президенти часто обговорюють загальні процедури та ініціативи для вузів.
Історія. Гарвард, Прінстон, Дартмут, Єль, Колумбійський та Браунський університети були засновані протестантами, вигнанцями з католицької Європи – пуританами, пресвітеріанами, конгреціоналістами, англіканами, баптистами у XVII-XIX століттях, які ставили на меті: 
1) впроваджувати фундаментальні християнські цінності в моральність людей,
2) готувати високоосвічених пасторів і служителів протестантів, 
3) створювати сприятливі умови для глибинного розвитку всіх наук.
4) будувати найдемократичнішу та найрозвиненішу в світі державу зі свободою совісті та слова.
Таке розуміння вищої освіти опиралося на віру в Бога-Творця, що втілилося в гаслах кожного університету. Америку заселяли “колоністи” -англійці, французи, іспанці, шведи, голландці та інші. Посеред цих “колоністів” служителі церков (релігійних громад) були переважно освіченими, котрі отримали освіту в Оксфорді або у Кембриджі. 
Пуританами називали представників руху “за очищення Церкви” в Англії 16-17 ст. Незважаючи на декотрі другорядні розбіжності, усі групи були єдині в основах християнського віровчення, підтримували ідеї реформаторів та виступали проти:
1) зовнішнього лоску у богослужбі;
2) збагачення священників;
3) існування державної посади єпископів;
4) встановлення панівної релігії, - тобто, пропонували верховенство свободи віросповідання.
Філософія освіти протестантів, засновників перших «вишів». 
На першому місці - дім, сім’я – найважливіше місце виховання та навчання. Якщо дитина не має моральних якостей, прищеплених у сім’ї та церкві – навряд чи допоможе школа чи університет. Батько мусить проводити достатньо часу з дітьми: вчити дітей праці, різних ремесел, в сімейні години разом читати Біблію, художню літературу та газети - розширювати знання.
Друге місце – ЦЕРКВА: пастирі церков мусять мати найкращу освіту. Функції церкви: вивчати Біблію, навчати розуміти її; спонукати ставати добрими та доброчесними людьми; виховувати та захищати невід’ємні права особи; оберігати єдність сім’ї як божественної інституції; організовувати (як мінімум – сприяти) початкові, середні та вищі навчальні заклади, готувати християн до політичної діяльності.
ШКОЛА – третя ланка. Найважливіша функція – допомагати сім’ям виховувати доброчесних людей! “Учитель мусить бути в першу чергу доброчесною людиною, бо основна мета освіти – виховувати доброчесних людей!” (ведучий педагог пуританин Джон Кларк, (Clarke)1630 рік) Важливою функцією є вивчення Біблії в усіх навчальних закладах та здійснення молитви щодня перед початком занять (ця традиція зберігалася в усіх навчальних закладах США до 1963 року). 
Філософія освіти протестантів як засновників навчальних закладів та діячів у заснуванні державності. 
 Відокремлення церкви і держави та сутність освіти протестанти розуміли так:
1) держава не має права встановлювати панівну релігію чи впроваджувати атеїзм на основі невід’ємного права на свободу совісті;
2) освіта не може бути позбавлена релігії, бо релігія є “серцем” освіти, без чого людство дичавіє – отже: 
3) держава не має права самотужки уніфікувати, накидати свою ідеологію та контролювати освіту.
Найактивніше таку філософію відстоював випускник Кембріджу, засновник баптистських церков в Америці, Роджер Вільямс (1603-1683). 
Особливість, феномен: тісні взаємини християнської віри та науки в часи формування як освіти, так і державності США.
“Ключ до вірного розуміння досвіду (на думку Дж. Маккуоррі) й міститься у феномені синтезу релігійного досвіду та світського знання, у синтезі релігійного та повсякденного досвіду… Святе Письмо неначе “оживає” і продовжує набувати в нових, сучасних умовах священного змісту початкового одкровення… Подібне “надхнення” виявляється… не в словах, воно встановлюється в контексті усього життя віри в суспільстві” [5,182-183].
Декотрі показники (станом на 2014 рік):
Гарвард: гасло - Veritas - Істина; бюджетний фонд – 36,4 мільярди доларів; нобелівських лауреатів – 153;
Йельський - гасло: Lux et veritas - світло та істина; фонд - 23,9 мільярди доларів; нобелівських лауреати – 52; 
Пенсільванія - гасло: Leges sine moribus vanae - закони без моралі – марні! Фонд - 9,6 мільярдів доларів; нобелівських лауреатів – 29; 
Прінстонський - гасло: Dei sub numine viget - Божою силою процвітає! Фонд - 21 мільярд доларів; нобелівських лауреати – 37; 
Колумбійський - гасло: In lumine Tuo videbimus lumen - Твоєму світлі ми бачимо світло! (Пс. 36:10); фонд - 9,2 мільярди доларів; нобелівських лауреати – 101; 
Браунський - гасло: In Deo Speramus - “Ми віримо у Бога”; фонд - 3,2 мільярди;
Дартмутський - гасло: Vox clamantis in deserto - Голос волаючого у пустелі! (Матфія 3:3); фонд - 4,5 мільярдів доларів; 1963 року професорами Дартмутського коледжу Томасом Курцем та Джоном Кемені було створено мову програмування BASIC, її реалізація силами студентів коледжу відома як Dartmouth BASIC 
Корнуельський - гасло: l would found an institution where any person can find instruction in any study - Я бажаю заснувати установу, де будь-хто може знайти собі навчання в будь-якому предметі! Фонд - 6,2 мільярди доларів; нобелівських лауреатів – 45. 
З історії боротьби за впровадження можливостей автономії в системі вищої освіти США
1816 року незалежний коледж мав потрапити під посилений державний вплив. Грамота про заснування коледжа була визнана недійсною під тим приводом, що вона походила з колоніальних часів, а сам коледж було перепрофільовано в державний Дартмутський університет. Проте тодішній президент коледжу, Френсіс Браун (1815–1820) домагався збереження незалежного статусу коледжу перед Верховним судом США. Коледж представляли відомі його випускники та адвокат Деніел Вебстер. Врешті було прийнято рішення про необхідність збереження незалежного статусу Дартмутського коледжу, що мало великі наслідки для утвердження незалежності інших навчальних закладів США. Прецедент увійшов в історію судочинства США під назвою «Справа Дартмутського коледжа» («Dartmouth College Case»).
Шляхи впровадження досвіду університетів Ліги Плюща в українську систему вищої освіти
Існування Закону “Про вищу освіту” №155-VII, підписаний Президентом України та ухвалений парламентом уможливлює як мінімум наступне:
 інтеграцію вищої освіти України до Європейського простору шляхом реалізації положень та принципів Болонського процесу;
 розвиток незалежної системи забезпечення;
 автономію вищих навчальних закладів (право обирати парадигму освітянського процесу даним університетом); 
заснування приватних вишів у регіонах України, де мало ВУЗів, особливо на Сході;
впроваджувати інтенцію до формування моральних принципів на основі Біблійних цінностей за прикладом історичного досвіду Ліги Плюща;
 керуватися основним принципом науковості – критичним відношенням до будь-якого знання незалежно від будь-якого зовнішнього політичного чи якого іншого тиску (декартівський метод “сумніву” як знаходження непохитних основ);
 співпраця студентів, викладачів і керівництва;
 співпраця з державними вишами;
 підвищення рейтингу української освіти до найвищого світового рівня.
Висновки. Окреслений історичний досвід діяльності приватних університетів Ліги Плюща безумовно є позитивним. Впровадження цього досвіду в систему вищої освіти України можливе та сприятиме:
1) формуванню позитивної моральності на непохитних засадах совісті та незаперечних Божих заповідей (як зазначено в “Преамбулі” Конституції України) в першу чергу в молодого покоління; 
2) економічному розвитку України на зразок розвитку провідних країн світу, що опиралися на християнські цінності у відношенні до будь-якої праці, оновлені та запропоновані протестантами; 
3) викоріненню із свідомості людей комуністичного, нацистського чи яких інших злочинних ідеологій, які опираються на спотворені світогляди, основою котрих є моральна і фізична тиранія та деспотизм;
4) більш об’єктивному розумінню історії;
5) пониженню рівня криміногенного рейтингу (Україна ввійшла в список країн з найвищим рівнем організованої злочинності: 113 місце за даними Всесвітнього Економічного Форуму – 137 – найвища злочинність)
6) формуванню міцнішої згуртованості, патріотизму, єдності всіх громадян України, що є фундаментом політичної безпеки;
7) подальшій розбудові незалежної України, зміцненню її безпеки, прогресивного розвитку як в освітній, так і у всіх сферах життя.
Література:
1. Ліга плюща. [Електронний ресур]. – Режим доступу: https://uk.wikipedia.org/wiki
2. Гонсалес Л. Хусто. История христианства, том 2. «Библия для всех», Санкт-Петербург, 2009 
3. Закон України про вищу освіту (за редакцією від 28.09.2017 року)
4. Кремінь В. Освіта і наука в Україні – інноваційні аспекти. Київ, “Грамота”, 2005.
5. Шевченко С. Християнська теологія та екзистенціалізм. Монографія, Київ-2016.

Кургузенкова Л. А.,
ПВНЗ “Європейський університет”
kurguzenkova@ukr.net
РОЛЬ ГРОМАДЯНСЬКОЇ ОСВІТИ У ФОРМУВАННІ ДЕМОКРАТИЧНОГО СУСПІЛЬСТВА В УКРАЇНІ
Упродовж багатьох років після встановлення незалежності в Україні активно проголошуються демократичні принципи, докладаються зусилля для перевлаштування політичної системи відповідно до цих принципів. Між тим ефективність прогресивних перетворень безпосередньо пов’язана ще й зі зміцненням демократичної політичної культури громадян. Однак, як свідчать дослідження, сучасна політична культура українців характеризується браком знань про власні права й відповідальність за їх дотримання, слабким інтересом до участі у громадських справах і розв’язанні суспільних проблем, відстороненим ставленням до ухвалення суспільних рішень. Через це політична активність людей не супроводжується розвитком у них критичного мислення і не забезпечує формування відповідальної влади; високий рівень освіченості не породжує вміння відстоювати власні права; велика кількість політичних партій не приводить до масового залучення людей у громадське життя. З огляду на зазначене стає очевидним, що суспільні перетворення пов’язані, в першу чергу, зі змінами у свідомості людини, а питання громадянської освіти постає в даному аспекті одним з ключових.
Досвід країн з розвиненими демократіями надає можливість поглянути на громадянську освіту не як на предмет, а як напрям та освітню політику, що має постати у центрі уваги освітян та суспільства. Особливу роль у виокремленні громадянської освіти, як сектору, відіграють ті процеси, що пов’язані з інтеграцією України у європейський та світовий освітній простір. Адже пріоритетом нашої країни проголошується саме формування свідомого, активного, демократичного громадянина, здатного жити та діяти у громадянському суспільстві, що постійно оновлюється і розвивається. 
Новий Закон про освіту, прийнятий у вересні 2017 р., визначає, що держава зобов'язана створити умови для здобуття громадянської освіти, спрямованої на формування компетентностей, пов’язаних з реалізацією особою своїх прав і обов’язків як члена суспільства, усвідомленням цінностей громадянського (вільного демократичного) суспільства, верховенства права, прав і свобод людини і громадянина. Верховенство права, свобода та громадянська / демократична політична культура - це одні з основних принципів освіти в Україні. Даний Закон визначає 12 ключових компетентностей, що відповідають меті та принципам освіти, і додатково наскрізну компетентність, пов'язану з критичним мисленням. Громадянські та соціальні компетентності визначаються як ті, що пов’язані з ідеями демократії, справедливості, рівності, прав людини, добробуту та здорового способу життя, з усвідомленням рівних прав і можливостей. Окрім того, підхід до громадянської освіти представлений у Національній стратегії сприяння розвитку громадянського суспільства на 2016-2020 рр. Стратегічні завдання передбачають заходи щодо покращення громадянської освіти, зосереджуючись на захисті прав та вираженні інтересів громадян через демократії участі. Згідно з цією стратегією, на Міністерство освіти і науки покладено відповідальність за узагальнення досвіду та розробку нової концепції і програми громадянської освіти. Процес розробки концепції та плану заходів досі відкладається і не синхронізується з іншими нормами, зокрема рамковими компетенціями, включеними у Закон про освіту. Тим не менш, після затвердження цей урядовий план заходів має стати першим міжвідомчим документом у сфері громадянської освіти, витрати на який можуть бути відображені у державному бюджеті.
Громадянська освіта з акцентом на залучення громадян є досить поширеною тенденцією в Україні, особливо в процесі розвитку міст та місцевого розвитку. Незважаючи на це, нові інноваційні та творчі форми залучення не відображені в освітніх підходах зацікавлених сторін як такі, що пов'язані з громадянською освітою. Однак, цілком імовірно, що такі різні підходи можуть стати більш зв’язними у найближчому майбутньому.
Для ефективного здійснення громадянської освіти, вона має бути забезпечена відповідними матеріальними, фінансовими та людськими ресурсами. Матеріальні ресурси – це, перш за все, засоби навчання і матеріально-технічна база закладів освіти і культури. Поряд із цим, доцільно створити спеціальні засоби масової інформації (громадське телебачення/ радіо, друковані ЗМІ тощо) або нові програми для тих, що вже існують.
Ефективна громадянська освіта має спиратися на відповідні людські ресурси – корпус фахово підготовлених викладачів, лекторів і тренерів, аналітиків і науковців, активістів неурядових організацій і партій, які працюючи в освітніх закладах чи діючи на волонтерських засадах, надають освітні послуги тим, хто їх потребує. Для їх потреб можуть бути створені ресурсні центри, бази даних, мережа підвищення кваліфікації та обміну досвідом. 
Фінансові ресурси. Фінансування заходів із політичної освіти громадян України може здійснюватися з державного та місцевого бюджетів, за рахунок коштів громадських об’єднань, благодійних фінансових установ, дослідницьких і видавничих грантів, політичних партій тощо. 
Громадянська освіта є важливою суспільною справою, від успішності якої залежить стабільність політичної системи, доцільність рішень, що ухвалюються, ефективність громадських програм і урядового керівництва. Адже демократія – це не просто „правління народу”, а компетентна, зацікавлена і відповідальна участь людей і громад в ухваленні суспільних рішень та розв’язанні суспільних проблем. Сучасна демократія встановлюється й існує не лише зусиллями урядів та політиків, а й завдяки зацікавленню у ній громадян, їхній політичній культурі, сформованій у тому числі й засобами політичної освіти.

Пирог М. В.,
Київський національний університет
імені Тараса Шевченка
mykola.pyroh@ukr.net
ДО ПИТАННЯ ПОПУЛЯРИЗАЦІЇ ІСТОРИЧНОЇ ТА ПОЛІТИЧНОЇ НАУК В СУЧАСНОМУ УКРАЇНСЬКОМУ СУСПІЛЬСТВІ
В контексті наукової тематики моїх досліджень [1-4] варто відзначити важливу роль історичної та політичної наук як факторів, що впливають на формування національної ідентичності, громадянської свідомості, національної ідеї, а криза популяризації цих напрямів здатна викликати зворотні деструктивні процеси.
На мою думку, підтвердження цього припущення можна спостерігати у зв’язку з проросійськими настроями у окремих південних та східних областях України, що стало однією з причин окупації кримського півострову та частини східних областей нашої держави.
Варто відзначити, що проблеми популяризації як історичної так і політичної наук притаманні не тільки для сучасного українського суспільства, а мають своє коріння в історичному періоді відновлення національної свідомості українців початку ХХ століття.
У своїй передмові до праці Д. Дорошенка [5, ст. 20] кандидат історичних наук К. Галушко зазначає, що М. Грушевський створив фундаментальну працю, що заклала школу української історичної думки та обґрунтувала окремішність долі українського народу від інших народів тогочасної Російської імперії. В свою чергу відзначимо, що фундаментальна праця М. Грушевського «Історія України-Руси» у десяти томах в тому числі заклала прокляття історичної та політичної, як суміжної, науки в українському суспільстві. Академічність видання робить його еталонним для дослідників та людей науки в той час як широкому загалу ця праця просто буде видаватись важкою для сприйняття та напрочуд об’ємною.
Звичайно, необхідності ґрунтовних, фундаментальних та джерельно-багатих наукових праць існувала та існує. Однак відзначимо, що в свою чергу М. Грушевський, що на той час видав тільки перші томи своєї праці закрив дорогу іншому, на сучасний лад, науково-популярному доробку – «Історії України-Русі» М. Аркаса. У відповідь на досить схвальну рецензію, що надав В. Липинський, М. Грушевський написав відгук-критику [6] на працю М. Аркаса в якій вказував на її популярність в народі але, водночас, докоряв у історичних огріхах, слабкості джерельної бази та підсумовував, що «вважати таку книжку якимсь придбанням для нашого культурного життя і захваляти, рекомендувати і ширити її так, як ширено, – не вважаючи на голоси остороги, які подавано вже».
Важко не погодитись в тому, що наукові праці мають подавати об’єктивну та вивірену інформацію та не мати у собі відвертих помилок. Зазначу лише, що на відміну від М. Грушевського, М. Аркас не був фаховим істориком, а свою працю від початку писав лише як короткий підручник для свого онука. Своїм відгуком М. Грушевський започаткував традицію недовіри до науково-популярної літератури, що дійшла до наших часів, а в рік публікації відгуку вбив клин недовіри між М. Аркасом, В. Липинським та В. Доманицьким, що виступав редактором праці М. Аркаса.
З іншої сторони корисність праці М. Аркаса відзначив благодійник та меценат Є. Чикаленко [7], що вважав «Історію України-Русі» найкориснішою книгою після «Кобзаря» Т. Шевченка. Також у своєму щоденнику від 4 вересня 1908 року М. Грушевський занотував розмову з Є. Чикаленком [6] в якій останній заявив професору, що він своїм відгуком зробив хибний крок та висловив припущення, що таким чином М. Грушевський всього на всього готував комерційне підґрунтя для своєї власної «Історії України-Руси».
Щодо проблеми популяризації політичної науки варто відзначити працю В. Липинського «Листи до братів-хліборобів: про ідею і організацію українського монархізму» в якій було подано концепцію державного будівництва українського монархізму. Зважаючи на ерудованість та важкість цього трактату Д. Дорошенко опублікував працю «Вячеслав Липинський і його думки про українську націю і державу», що вийшла під псевдонімом М. Забаревського. [5]
Праця Д. Дорошенка мала великий успіх в українській еміграції, перевидавалась та слугувала стимулом до вивчення праці В. Липинського у адептів гетьманського руху.
Сучасна дослідниця українського консервативно-монархічного руху Т. Осташко у своїй недавній статті пише: «На жаль, ідеї В’ячеслава Липинського були незрозумілими значній частині його сучасників. Це, зокрема, засвідчують слова відомого українського історика Дмитра Дорошенка, який свого часу нарікав, що якби праця такої ідейної глибини й цінності, як «Листи до братів-хліборобів» В’ячеслава Липинського, «появилася десь у наших сусідів, у чехів, у поляків, то напевно викликала б жвавий обмін думок і утворила б цілу літературу; у нас же ся праця впала як камінь серед стоячого болота: ні згуку, ні відгуку» [8, с. 22]. Подана цитата підтверджує думку щодо наявності проблеми впливу ґрунтовних праць на широкий загал суспільства, що спонукало Д. Дорошенка до створення спрощеного варіанту ідей та постулатів В. Липинського, що, як було згадано раніше, мало успіх.
Отже, на цих двох прикладах можемо бачити проблему протистояння науково-академічної та науково-популярної літератури, що призводить до циркуляції фундаментальних праць у високих наукових колах або ж вузьких колах молодих зацікавлених дослідників, а другий приклад доводить, що науково-популярне подання тієї чи іншої проблеми дає зможу залучити ширші кола суспільства до обговорення актуальних питань історичного та політичного характеру.
На сучасному етапі розвитку історичної та політичної наук ми можемо спостерігати процес якщо не аналогічний проблемі Грушевський-Аркас то, принаймні, мовчазної зневаги деяких науковців щодо науково-популярної літератури.
Варто відзначити, що, на мою думку, історична та політична науково-популярна література в сучасній Україні почала активно розвиватись ближче до та після Революції Гідності. Наприклад, історичну науково-популярну літературу почали підтримувати в ініціативній групі «LikБез. Історичний фронт», а політичною науково-популярною літературою з акцентом на військову необхідність опікується «Цивільний корпус «Азов» та видавництво «Орієнтир».
Варто акцентувати, що до зазначеного вище переломного моменту видавництво «Фоліо» започаткувало науково-популярну серію книг «Проект «Україна» в якій окрім Д. Яневського, М. Литвина, В. Савченка та В. Солдатенка відзначились автори, що в подальшому поставили питання на що саме були орієнтовані їх праці. Двоє авторів цієї серії відзначились підтримкою сепаратистських рухів на кримському півострові та східних областях України. Для прикладу В. Зарубін станом на 2016 рік обіймав посаду замголови Держкомітету з охорони культурної спадщини «Республіки Крим», а його праця з серії «Проект «Україна» [9] більше акцентує увагу на кримському півострові в контексті історії Росії ніж в контексті історії України. Умовно на щабель вище можна поставити працю В. Корнілова [10]. Окрім антиукраїнської сутності дана праця покликана сформувати уявлення про якусь окрему свідомість та ледь не історичну самодостатність «донбаського народу».
Я вважаю, що саме на двох останніх прикладах і виховувалось вороже ставлення до України в окремих її областях. В контексті цього відзначимо, що В. Корнілов із своїм братом стояли у витоків сепаратистських рухів Донеччини, що пізніше за часів протистояння Ющенко-Янукович об’єднались під маркою «Донецкая народная республика».
Однак, не варто вважати ці два приклади як абсолютне доведення шкідливості науково-популярної літератури. В сучасних реаліях фахові науковці подекуди рецензують та консультують авторів науково-популярних видань. Одним з прикладів може слугувати праця Д. Шурхало «Скоропадський, Маннергейм, Врангель: кавалеристи-державники» [11] при написанні якої автор консультувався з доктором історичних наук П. Гай-Нижником.
На противагу симбіозу між фаховими науковцями та авторами науково-популярних видань варто згадати критичну позицію Р. Пирога щодо двотомника Л. Осауленка та В. Засєкіна «Гетьман України Павло Скоропадський». Як зазначає сам Р. Пиріг у своєму короткому відгуку він би й не розглядав цю працю якби образ П. Скоропадського в ній не було надміру героїзовано. З моєї позиції таку реакцію навіть важко розглядати в контексті протистояння науково-академічної та науково-популярної літератури оскільки у випадку конкретно цією працею мова йде про художньо-публіцистичне видання, що не має жодної претензії на науковий статус.
Підсумовуючи хочу на особистому прикладі відзначити, що бажання займатись наукою нерідко приходить через науково-популярну літературу. В цьому контексті та в свій час «Історія України-Русі» М. Аркаса відіграла для мене більше значення ніж праця Грушевського. На мою думку, для справи популяризації історичної та політичної наук не варто переобтяжувати посібники, монографії та інші праці академічними термінами. Так у своїй праці [12, с. 6] польський науковець Тадеуш Кісєлевський навів характеристику яку дали його опоненту: «Він фахівець своєї справи, але чомусь те, що він пише, - без душі, емоції, чого втім, дуже бракує більшості польських істориків. Мільйони фактів, читання яких є виснажливим і необхідним для студента, що готується до іспиту, є важливим для інтелігента, який шукає глибших цінностей».
В цьому я вбачаю проблему підходу до популяризації історичної по політичної наук. Ця цитата є справедливою для частини українських науковців, що академічну точність та наукову стилістику ставлять вище за необхідність залучення широких верств суспільства до зацікавлення наукою аби вона не перетворювалась у академічні архіви та ґетто інтелігенції.
Література:
1. Пирог М.В. Сепаратизм в Україні: джерела та шляхи протидії / М.В. Пирог // Молодь, освіта, наука, культура і національна самосвідомість в умовах європейської інтеграції: Зб. матеріалів XVIІ Всеукр. наук.-практ. конф., Київ, 25 квітня 2014 р.; У 2-х т. / Редкол.: І.І. Тимошенко (відп. ред.) та ін. – К.: Вид-во Європейського університету, 2014. – Т 1. – с. 26-29
2. Пирог М.В. Особливості інформаційної політики України в умовах російської агресії / М.В. Пирог // Молодь, освіта, наука, культура і національна самосвідомість в умовах європейської інтеграції: Зб. матеріалів XVIІІ Всеукр. наук.-практ. конф., Київ, 24 квітня 2015 р.; У 2-х т. / Редкол.: І.І. Тимошенко (відп. ред.) та ін. – К.: Вид-во Європейського університету, 2015. – Т 1. – с. 14-17
3. Пирог М.В. До питання державної політики України щодо окупованих територій / М.В. Пирог // Україна ХХІ століття: тенденції та перспективи розвитку : матеріали ХVІ Всеукр. наук.-практ. конф. – К: Вид-во Європейського університету, 2015. – с. 24-27.
4. Пирог М.В. Сепаратистські рухи на південно-східних теренах України: від економічного до псевдонаціонального сепаратизму / М.В. Пирог // Україна ХХІ століття: тенденції та перспективи розвитку : матеріали ХVІІ Всеукр. наук.-практ. конф. – К: Вид-во Європейського університету, 2016. – с. 40-42.
5. Дорошенко Д.І. Історія України, 1917-1923. В 2-х т.: Документально-наукове видання / Упорядник: К.Ю. Галушко. – К.: Темпора, 2002. – 320 + 352 с.: іл.
6. Михайло Грушевський. До рецензії д. Липинського. – [Електронне джерело]. – http://www.m-hrushevsky.name/uk/Publicistics/1908/DoRecenziji
DLypynskogo.html
7. Аркас, Микола. Історія України-Русі / Бібліотка історичного клубу «Холодний Яр». — К.: Наш Формат, 2015. — 464 с.
8. Осташко Т. В'ячеслав Липинський. Спадщина // Журнал «Український тиждень» №48 (524) 1-7.12.2017. - C. 20-25
9. Зарубин В.Г. Проект «Украина». Крым в годы смуты (1917-1921 гг.) / В. Зарубин; худож.-оформитель А.Д. Кононученко. – Харьков: Фолио, 2013. – 379 с.
10. Корнилов В.В. Донецко-Криворожская республика / В.В. Корнилов.; худож.-оформитель Ю.Ю. Романика. – Харьков: Фолио, 2011. – 603 с.
11. Шурхало Дмитро. Скоропадський, Маннергейм, Врангель: кавалеристи-державники / Дмитро Шурхало. – Львів: ПАІС, 2013. – 224 с.
12. Тадеуш А. Кісєлевський. Польща – СССР: Ґібралтар і Катинь. – К.: Темпора, 2011. – 258 с. 
Соболєв Д.В.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
d.sobolev@ukr.net
РЕФОРМА СИСТЕМИ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ: УКРАЇНСЬКИЙ ВИМІР
Коли в Україні згадують про європейський досвід реформи системи місцевого самоврядування, то, як правило, наводять приклад Польщі [1 – 4].
І хоча нам справді є чого повчитися у найбільшого західного сусіда, аналогія з ним має одну суттєву ваду: у Польщі відсутня проблема малих громад, неспроможних керувати своїм життям. Натомість в Україні ця проблема – одна з ключових. У нашій державі до початку реформи було понад 11 тисяч громад, а у схожій за населенням Польщі – менше 2500.
Чимало українських сіл досі налічують до 200-300 мешканців. Чи може така громада обрати зі своїх лав голову, десяток депутатів, та ще й успішно керувати своїм життям? Питання риторичне. Та повернемося до Естонії. Цій балтійській державі наша проблема добре знайома.
До початку реформи у найменшому естонському муніципалітеті проживало 103 людини. У наступному за кількістю – 147 осіб. Це, звичайно, винятки, але й загальна картина по країні – не набагато краща. У маленькій Естонії ще від радянських часів існувало понад 200 громад. Населення 40 з них не дотягувало навіть до 1000 осіб. Більше ніж половина муніципалітетів була меншою за 2000 мешканців.
Це може видаватися смішним, але права та обов’язки у "мікрогромад" із кількасот мешканців ідентичні до тих, які має 100-тисячне місто Тарту. Їхні повноваження визначаються законом і є подібними для всіх.
Така ситуація є типовою для багатьох країн. Стандартна відповідь на неї – об’єднання громад до "пристойної" чисельності. Ще у 2004 році уряд Естонії дав старт такій адмінтерреформі, але... обрав точно такий шлях який в 2014 році повторить Україна: пообіцяв, що об’єднання буде винятково добровільним. Тоді в Таллінні оголосили, що реформа забере шість років і триватиме до 2010-го. Реальність виявилася сумнішою.
Досвід Європи не дає нам повністю підстав сподіватися на успіх виключно добровільних об’єднань, тож невдача Естонії була прогнозованою: за 10 років на об’єднання згодилася лише десята частина естонських громад. Не допомогли ані стимули, ані бонуси... Але одного дня ситуація змінилася.
Муніципалітети загалом не підтримували реформу, боялися її. Говорили, що уряд не повинен вирішувати за них, що це втручання у справи місцевої влади. Радше за все багато хто з місцевих керівників просто не хотів втрачати свою роботу. Адже коли декілька селищ об’єднуються, то мер залишається тільки один.
Понад 10 років поспіль уряд намагався "підкупити" місцеву владу. Тим, хто згодиться на об’єднання, пропонували серйозні бонуси – як у вигляді дотацій для регіону, так і у вигляді "відступних" для тих мерів, які втрачали роботу. Ані перше, ані друге не спрацювало. Нині в естонському уряді кажуть, що боязнь змін з боку противників реформи була надто різнобарвною. "Були ті, хто справді вважав, що менша громада буде кращою, ефективнішою, або ж ті, хто боявся втратити ідентичність", – каже Кайє Кингас, радник департаменту регіонального управління в Міністерстві фінансів. [3] Експерти натомість кажуть, що уряд також гальмував реформу, нехай навіть не визнаючи цього. Можна привести для прикладу таке місто як - Нарви. Це естонське місто, розташоване на кордоні з Росією, досі лишається "особливим". У багатьох мешканців Нарви є російські паспорти, а етнічних естонців тут лише кілька відсотків (детальніше читайте в репортажі від 2015 року на ЄвроПравді: "Місто, готове до російського вторгнення"[2]).
Через Нарву уряди не хотіли давати регіонам більше автономності. – Та й загалом центру зручніше мати більше грошей та більше повноважень.
Та доки децентралізація та адміністративно-територіальна реформа буксували, естонські регіони стрімко наближалися до критичного стану.
Ні, йдеться не про банкротства місцевої влади чи інші проблеми, які можна було би владнати вливанням фінансів. Небезпека була значно глибшою. Ці проблеми існують також в Україні. Українська влада часто скаржиться на урбанізацію та "вимирання" сіл. Ця загрозлива тенденція особливо помітна у депресивних регіонах: якщо молодь не бачить перспектив у рідному селі, вона їде поза очі – в обласний центр, до столиці, куди завгодно. А оскільки Естонія є членом Євросоюзу, її громадяни мають більший вибір – для них відкритий переїзд до Фінляндії, Німеччини чи Британії. Перепис населення в 2011 році показав дуже неприємну картину. За 10 років населення зросло тільки у передмістях Таллінна, а в низці регіонів суттєво впало, аж до 20%. В окремих громадах обвал виявився ще глибшим. Стало зрозуміло, що держава прямує до кризи – потрібно шукати, як втримати людей у регіонах, і діяти якнайшвидше.
Зрештою, наприкінці 2015 року, після чергових виборів, естонський уряд оголосив, що переходить до примусового об’єднання громад. Період "тихої реформи" вичерпав себе, на імітацію часу вже не лишалося. Ще кілька місяців пішло на законодавчу роботу, а влітку 2016 року закон був ухвалений. Він дав місцевим громадам останній шанс об’єднатися самостійно – щоби обрати партнерів, домовитися про об’єднання, схвалити і підписати з ними договори, муніципалітети мали лише півроку. Тих, хто "не знайшов собі пару", держава об’єднувала із сусідами на свій розсуд і на своїх умовах. Підхід спрацював! Щойно у мерів з’явився крайній термін – зрушили з місця переговори між громадами, які до того безуспішно велися 10 років поспіль. Річ у тім, що в останні півроку продовжувала діяти система заохочень для добровільних об’єднань, а деякі стимули навіть збільшилися. Об’єднаним муніципалітетам пообіцяли дотацію з бюджету, 50 євро на людину. Для великих об’єднань, понад 11 тисяч мешканців, дотація додатково зростає. Мерам об’єднаних громад пообіцяли особисту вигоду. Ті голови муніципалітетів, які залишилися без посади після об’єднання, отримують бонус – річну зарплатню. 
Натомість, якщо об’єднання здійснюється примусово, а не добровільно, не буде ані бонусу, ані дотації для громади.
Постає питання, чи стане в нагоді досвід Естонії у сфері реформ місцевого самоврядування для України? Це залежить від того, що зміниться в Естонії за кілька років. Чи змінить адмінтерреформа якість послуг? Чи не відчують мешканці малих сіл, що про них забули після об’єднання?
Наразі в Естонії готуються дослідження по всій країні щодо того, як надаються соціальні послуги. Приміром, у дитячих садках буде замірятися, наскільки вони доступні, скільки їх є. Чи доступне соціальне транспортування (це – поширена в Естонії послуга, інвалідам та літнім людям надається трансфер до магазинів, лікарень тощо), скільком людям надавалася допомога і так далі. Ці заміри дозволять визначити, чи стала адмінтерреформа справжньою історією успіху. І якщо це буде так, досвід Естонії може стати в нагоді Україні. Звісно, якщо одного дня наш уряд зважиться на рішучі кроки і відмовиться від політики "лише добровільних об’єднань" [3].
Література:
1. Веб ресурс: http://decentralization.gov.ua;
2. Веб ресурс: http://www.eurointegration.com.ua/articles/2015/11/9/7040515/;
3. Веб ресурс: http://www.eurointegration.com.ua/articles/2017/11/23/7073972/ 
4. Децентралізація публічної влади: досвід європейських країн та перспективи України / [Бориславська О. М., Заверуха І. Б., Школик А. М. та ін.]; Центр політико-правових реформ. – К., Москаленко О. М., 2012. – 212 с.

Палеха Ю.І.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
paleha@kyiv.e-u.in.ua
МІЖНАРОДНА ІНДЕКСАЦІЯ ЯК МОТИВАЦІЙНИЙ ФАКТОР ПРОФЕСІЙНОГО РОЗВИТКУ НАУКОВЦЯ
Наукова робота не має цінності, якщо її ніхто не прочитав, не використав і не процитував. Публікація статей в престижних зарубіжних журналах надає цілу низку переваг і корисних моментів. Спробуємо перелічити головні з них:
Підвищення наукової кваліфікації як ученого та підвищення наукового статусу в науковому співтоваристві, спочатку  у своїй країні, а згодом (у разі успіху) і за кордоном, що у свою чергу неодмінно забезпечить кар’єрне зростання.
Поліпшення «видимості» (visibility) і «доступності» (availability) наукових розробок шляхом індексації публікацій міжнародними базами даних цитування (у першу чергу Web of Science та/або Scopus).
Розширення поля наукової діяльності завдяки знайомству з зарубіжними колегами, які зацікавилися вашими роботами. Встановлення неформальної взаємодії стане запорукою на шляху до участі в міжнародних проектах, отримання грантів, роботи над спільними публікаціями тощо.
Підвищення оцінки результативності наукової діяльності за показниками публікаційної активності, що сприятиме матеріальному заохоченню від організації та кар’єрному зростанню. 
Підвищення рейтингу організації  університету, науково-дослідного інституту, компанії за наукометричними показниками. У наш час престиж установи як наукового осередку визначають саме ці показники. 
Розширення присутності країни у міжнародному науковому співтоваристві та зміцнення позицій країни на світовій арені. 
Публікація статей в престижних зарубіжних журналах відповідає вимогам Міністерства освіти і науки України щодо апробації результатів дисертаційного дослідження у виданнях іноземних держав або у виданнях України, які включені до міжнародних наукометричних баз (не менше чотирьох статей для докторської і не менше однієї статті для кандидатської дисертацій). 
Для знаходження журналу в Scopus необхідно перейти на сторінку SCImago Journal & Country Rank і вибрати розділ Journal Rankings. 
Користувачі бази даних Scopus можуть оцінити рівень журналу за такими показниками, як індекс Гірша, Source-Normalized Impact per Paper (SNIP), SCImago Journal Rank (SJR) та Impact per Publication (IPP). 
Для того, щоб визначити, чи годиться знайдений журнал для публікації статті, слід прочитати не тільки його назву, але також і розділ, який, зазвичай, називається Statement або Aims and Scopes. У цьому розділі повідомляється, яку галузь (або галузі науки) повинні охоплювати статті, що публікуються в журналі. Варто переглянути випуски журналу за декілька останніх років і переконатися, що він публікує статті по вашій вузькій спеціальності.
 Важливо самостійно розширювати свій професійний рівень науковця, читаючи статті з журналів провідних зарубіжних універсальних і спеціалізованих видавництв (Elsevier, Springer, Wiley, Taylor&Francis, OUP, CUP, SAGE, Emerald та ін.).
Взагалі, питання міжнародного рейтингу вітчизняних наукових установ та університетів, визнання результатів їх дослідницької діяльності та професійності викладацького складу и сьогодні є злободенним.
 У першу чергу, мова йде про присутність України в світовій системі наукових комунікацій, представленості публікацій наших учених у професійних фахових виданнях. Можливість одержання такої інформації надає створена фахівцями Національної бібліотеки України імені В. І. Вернадського інформаційно-аналітична система «Бібліометрика української науки» (http://www.nbuviap.gov.ua/bpnu/).
«Бібліометрика української науки» – це унікальний проект, який розвивається за безпосередньої участі наукової спільноти. Її джерельна база – Google Scholar та дані наукометричних платформ Scopus, Web of Science та Російського індексу наукового цитування. Основним джерелом системи є Google Scholar, що має найсуттєвіше мовне, галузеве та географічне охоплення публікацій. У цій системі індексуються майже всі українські наукові журнали, в той час як у Scopus менше 40. 
Сьогодні край важливим є впровадження нових напрямків у роботі університетів, пов’язаних із просуванням наукових публікацій в міжнародний науково-інформаційний простір, серед яких: 
а) створення інституційних наукометричних баз даних (цифрових архівів наукової творчості); 
б) організація системи сайтів наукової періодики ВНЗ; 
в) створення навігаційної системи орієнтації в галузевих і універсальних повнотекстових, реферативних і наукометричних базах даних (через сайт бібліотеки як «єдине вікно»); 
г) проведення науково-практичних семінарів для вчених; 
д) розширення рекламної діяльності ВНЗ в реальному і віртуальному просторах. 
Меті просуванням наукових публікацій в міжнародний науково-інформаційний простір присвячений підготовлений мною разом з доцентом Одеської національної морської академії к.т.н. Стеценко М.С. навчально-практичний посібник «Основи наукових досліджень: конкурентоспроможне подання результатів творчої діяльності», який виходить друком у видавництві Ліра-К в січні 2018 року. 
Маючи за мету вплинути на показники репрезентативності та доступності наукових публікацій, авторами були зібрані та систематизовані поради досвідчених людей про те, як готувати статті, щоб підвищити шанси на прийняття до публікації у престижних журналах. Розглянуто основні методи і, керуючись об’єктивними причинами, детально описано теорію розв’язку винахідницьких задач, що у сукупності з інформацією про особливості патентування винаходів в Україні, буде корисним для більшості аспірантів, докторантів, винахідників та всіх, хто займається пошуком розв’язків нетипових задач.
Особливу увагу у посібнику надано питанням якості подання результатів творчої роботи та підвищенню попиту на них. Авторами порушені такі питання, як виконання доповідей, стратегічні засади роботи над рукописами наукових звітів, використання інформаційних технологій для швидкого поширення та моніторингу ефективності своїх публікацій у науковому просторі. Посібник розраховано на аспірантів, докторантів і здобувачів усіх галузей знань. Крім того, він може бути корисним для керівників і консультантів дисертаційних досліджень, а також для членів спеціалізованих учених рад.
 Література:
1. Чайковський, Ю.Б. Наукометричні бази та їх кількісні показники.  Ч. I: Порівняльна характеристика наукометричних баз [Текст] / Ю. Б. Чайковський, Ю. В. Сілкіна, О. Ю. Потоцька // Вісник НАН України. [Текст] 2013.  № 8. – С.89-98.
2. Штовба С. Д.Аналіз наукометричних індикаторів для оцінювання здобутків вченого [Текст] / С. Д. Штовба,О. В. Штовба// Вісник Вінницького політехнічного інституту.  2016. № 1. С. 115-123.
Скрипник Т. М.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
bellatoma77@gmail.com
ПЕДАГОГІЧНА СИНЕРГЕТИКА ЯК ПАРАДИГМА МІЖДИСЦИПЛІНАРНОЇ МЕТОДОЛОГІЇ У ПРОЦЕСІ МОДЕРНІЗАЦІЇ СИСТЕМИ ОСВІТИ В УКРАЇНІ
Синергетика є однією із головних напрямків сучасної науки. Термін «синергетика» в науку увів Р. Фуллер – американський архітектор і винахідник. Близьке до сучасного розуміння визначення цього терміна запропонував Г. Хакен у 1977 р. у книзі «Синергетика» [8]. Синергетика – це міждисциплінарний напрям наукових досліджень, які вивчають закономірності і принципи процесів самоорганізації в системах природи і суспільства: фізичних, хімічних, біологічних, технічних, соціальних, гуманітарних та ін.
Л.Ревягін докладніше розкрив значення терміну: «Синергетика відкриває широкі можливості гуманітаризації освіти, забезпечуючи органічну єдність трансдисциплінарних зв’язків, внутрішніх стимул-реакцій розвитку особистості й співпраці з іншими людьми, техносферою, природою. Використання синергетики як методологічної основи гуманітаризації та інтеграції освіти володіє тією безперечною перевагою, що загальнозначущі синергетичні закони самоорганізації можуть бути виведені й проілюстровані, виходячи з посилок близьких науково- професійній орієнтації майбутнього фахівця з географії, геології, метеорології, гідрогазодинаміки, лазерної техніки, термодинаміки, хімії, економіки та інше». [5]. 
Ю. Євтушенко вважає, що синергетика дає опис та картину систем, до яких слід зарахувати всі складні системи, що розвиваються: природні, технічні й гуманітарні. А до останніх належать і педагогіка й освіта .Доцільність використання синергетичної методології в гуманітарній сфері сьогодні зумовлено авторитетними вченими, філософами (І. Пригожин, М. Каган, С. Курдюмов, А. Назаретян, С. Гомаюнов) [2].
У педагогічній літературі ще немає чіткого визначення терміна «педагогічна синергетика». Це пояснюється тим, що педагогічна синергетика ще цілком не сформувалася, її понятійно-категоріальний апарат не розроблений повністю. У педагогіці синергетичнй підхід передбачає міждисциплінарність, що означає співробітництво методологій різних наукових дисциплін. В.Буданов визначив узагальнену концепцію впровадження синергетичного підходу в освіті за трьома головними напрямками [1]. 
1. Синергетика для освіти представляє процес упровадження інтегративних курсів навчальних предметів у середній школі; у циклі фундаментальних та спеціальних дисциплін у вищій школі, в аспірантурі; на факультетах перепідготовки та підвищення кваліфікації вчителів та викладачів; на адаптивних курсах та у акладах для отримання другої вищої освіти.
2. Синергетика в освіті представляє процес упровадження в зміст окремих розділів або тем певних дисциплін такі матеріали, що ілюструють принципи міждисциплінарності з іншими дисциплінами. 
За приклад зазначимо, що у руслі синергетичного мислення біологія, хімія, фізика, інформатика стали підґрунтям створення таких галузей науки як молекулярна біологія, біофізика, біохімія, біоінформатика, генна інженерія. За дослідженнями літературознавців і педагогів Д. Наливайка, В. Будного, М. Ільницького, А. Градовського, у руслі синергетичної парадигми «методологія літературної компаративістики розкриває міжлітературні генетико-контактні зв’язки» [4, 14]. Синергетична концепція сучасної освіти спрямовує діяльність викладача до створення міждисциплінарної методики аналізу творів зарубіжної й української літератури та іноземної мови. Застосування методології міждисциплінарної інтеграції дозволяє визначити загальні теми, жанри, образи, зображувально-виражальні засоби, особливості мови твору-оригіналу і твору-перекладу у поетиці Т.Шевченка, Р.Бернса, М.Лермонова, Дж.Байрона, П.Б.Шеллі, створює уявлення про концепцію загальнонаціонального літературного процесу у свідомості студентів у справі формування фахової компетенції [6, 191-196], [7, 42-49]. За Є. Гоффнером, «на цей час зроблено спроби створення універсальної моделі світового процесу самоорганізації (у літературознавстві він означений як загальнонаціональний літературний процес – примітка наша) в англомовній літературі – К.Майнцером, у російськомовній – М.Моїсеєвим, який зазначив, що «глобальний еволюційний процес розвитку Суперсистеми та її окремих складових – це процес самоорганізації».<…>. У філології мови розглядаються як параметри порядку по відношенню до індивідуальних флуктуацій». [3] Флуктуація – вибіркове відхилення якоїсь величини від її середнього значення. У мовознавстві це індивідуальне порушення законів граматики, фонетики, морфології та ін.– в англійській мові таке порушення отримало назву «кокні», в українській мові – «суржик» (примітка наша).
3. Синергетика освіти впливає на становлення особистості та формування цілісності її знань. Створення міждисциплінарного простору в освіті припускає прийняття й постійне використання у процесі навчання створеної синергетичної картини світу.
Вважаємо, що необхідною умовою досягнення успіху у процесі застосування нової парадигми освіти є глибокі знання певної теми, певного розділу наукової дисципліни, креативні здібності викладача й володіння ним відповідною методологією у розкритті нових властивостей дисципліни, які ще раніше не досліджувалися. Педагогічна майстерність та авторські методики є кращими зразками створення цілісних синергетичних підходів до переносу знань з окремих фактів дисципліни до універсальних явищ у багатовимірному науковому просторі. Студентська аудиторія також має бути умотивована до отримання глибоких знань із наукової дисципліни та до креативного осмислення міждисциплінарних зв’язків пропонованих дисциплін.. Однак переважна більшість студентів не в змозі самостійно охопити комплексність, системність навчальних дисциплін, зрозуміти взаємозумовленість зв’язків між фактами та явищами, що знаходяться у змісті різних навчальних дисциплін і в різних галузях науки. 
Розвиток синергетичних концепцій починається від інтегрованих курсів у середній і вищій школі й залучення міждисциплінарної методології до синергетичності самого процесу освіти. Але процес створення сучасної освітньої парадигми вельми складний і потребує перебудови усталених методів подачі й отримання знань як у середній, так і у вищій ланці школи. За Ю.Євтушенко, незважаючи на наукові пошуки та формування методології синергетичної освіти такими вченими, як В. Будакова, І. Добронравова, В. Ігнатова, Е. Князєв, О. Козлова, С. Коломієць, В. Рабош, О. Робуль, В. Харитонов, В. Цикін, С. Шевельова та ін., існує ще безліч невирішених проблем, зумовлених новизною та складністю цього напрямку у концепції сучасної освіти.
Висновки. Одним із напрямків синергетичної педагогіки є системний підхід у доборі змісту навчального матеріалу, що дає змогу визначити міждисциплінарні зв’язки, створити поняття про взаємозв’язок наукових дисциплін і різних галузей науки, сприяє оптимізації пізнавальної діяльності студентів. У сучасному світі синергетична парадигма освіти спрямовує особистість на вироблення синергетичного стилю мислення, без чого неможливе осмислення нової реальності (екологічної, економічної, історичної, соціальної, політичної) та сучасного знання. 
Література:
1. Буданов В. Г. Синергетические стратегии в образовании. Синергетика и образование / В. Г. Буданов. – М.: РАГС, 1996 – 248 с.
2. Євтушенко Ю. Синергетична концепція вищої освіти // Вісник ЛНУ ім. Тараса Шевченка. –2011. –№ 8 (219). Ч.1. – С. 33-39.
3. Гоффнер Е. Третья волна. – М., 2004.
4. Наливайко Д. Теорія літератури й компаративістика. – К.: Видавн. дім «Києво-Могилянська академія», 2006. – 347с.
5. Ревягин Л. Н. Синергетика как основа интеграции учебных дисциплин, гуманитаризации образования / Л. Н. Ревягин // Методика преподавания интеграционного курса (литература, изобразительное искусство, компьютерные технологии) в Диалоге Культур. - Томск : Томский гос. ун-т, 2005. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://ido.tsu.ru
6. Скрипник Т. М. Методичні нотатки щодо застосування міжпредметної інтеграції дисциплін і порівняльного літературознавства в процесі фахової підготовки студентів-філологів (вивчення поезії Т.Шевченка у контексті світової літератури)/ Тамара Миколаївна Скрипник // Педагогічна освіта: теорія і практика: [зб. наук. праць]; вип. 18 (1-2015). – Кам‘янець-Подільськ : Нац. ун-т ім. Івана Огієнка, Ін-т педагог. НАПН України, 2015. – С.191 – 196.
7. Скрипник Т.М. Методичні нотатки щодо застосування технології міжпредметної інтеграції у процесі підготовки до виразного читання англомовної поезії та формування фахової компетентності студентів-філологів) / Тамара Миколаївна Скрипник // Вісник Черкаського університету.– 2015. – № 20 (353). – С.42–49 (Серія : Педагогічні науки; вип. № 20 (353, 2015)
8. Хакен Г. Синергетика / Г. Хакен. - М. : Мир, 1980. - 404 с. 

Taras Gurzhii, 
Kyiv National University of Trade and Economics
nosterlex@gmail.com
ADMINISTRATIVE-DELICT LEGISLATION:
TOPICAL ISSUES AND PERSPECTIVES
Almost two decades ago in Ukraine the administrative reform was proclaimed. Among numerous organizational measures this reform declared the adoption of new Administrative-Delict Code, based on the ideas of supremacy of law, justice, humanism, inevitability of punishment for delict, and economy of repressive measures. Under various objective reasons these aim haven’t been achieved yet. Because of the lack of establishment’s will and without consolidated academic approach all the steps in this direction were useless. 
During the last 10 years at least three drafts of new Administrative-Delict Code were submitted to the general public. But any of them got wide recognition and support. In fact, the question of development and adopting the new Code remains unsolved until nowadays. 
Taking into account the impossibility of detailed exploration of all opinions on the new Administrative-Delict Code of Ukraine within one article, let’s discuss its most important and principal points. 
The first such point is the orientation of this Code on fighting with delicts in public-administration sphere. Historically, in spite of its very unambiguous name the valid Code of Ukraine on administrative offences covers the issues of responsibility not only for administrative delicts, but for other offences types, and in particular for the civil ones (unauthorized parcels’ occupation, ticketless travel, violation of broadcasting service regulations, etc.). 
Obviously, all similar delicts aren’t referred to the public administration sphere. They don’t infringe upon administrative relationships and corresponding cases are not under the public administration jurisdiction (such cases are solving by the courts).Thereby, all these offenses should be included into the relevant branch codes (in particular, in the Civil Code and in the Criminal Code), but not in the Administrative-Delict Code, where they will always look like “foreign” element. 
The second question needed to be solved during development of the new Administrative-Delict Code is the exclusion from its contents all the offences, committed by public administration executives, such as: violation of houses registration and accounting procedures, discrimination of businessmen by authorities, breach of issuing administrative permits, etc. 
In most European countries all delicts of this type are tried by special administrative courts, which aren’t involved into struggle with offences committed by individuals. Thus, future Administrative-Delict Code of Ukraine should define legal background of only individuals’ administrative responsibility. In turn, administrative delicts, committed by public authorities (both entities and executives), should come exclusively into administrative courts jurisdiction. 
The third point. Legislative separation of individual’s administrative offenses (mean only the delicts in administrative-public sphere) and concentration them into the Administrative-Delict Code causes of the question of their jurisdiction.
Nowadays the cases on administrative offences in Ukraine are proceeding both by public administration entities and by the courts of general jurisdiction, which solve the cases about offences of criminal type and apply the penalties similar to criminal punishments, such as: arrest, public work, confiscation, etc. 
This state of affairs essentially “discords” with general European practice, under which the cases on administrative offences are proceeding in non-judicial procedure. In most Western European counties (Belgium, Italy, Germany, Portugal, Switzerland and others), competence of general courts’ in administrative sphere is limited by appointment of procedural penalties and solving complaints against public authorities’ decisions. Accordingly, the function of courts isn’t in solving administrative-delict cases, but in protection the rights of their participants. 
Modern trends in development of national administrative law state that Ukraine should just come down to such jurisdiction model. As it was mentioned above, in the new Administrative-Delict Code should be concentrated exclusively administrative nature delicts (mean the delicts committed in public administrative sphere and being under the jurisdiction of the authorities). It, in particular, provides the necessity of transferring many offenses (e.g. avoiding administrative prescriptions, violation of election rules and others) from the court competence to the competence of public authorities and their executives.
The fourth point. The important direction of the national administrative-delict legislation reform should be improving, and accordingly, providing to the Administrative-Delict Code the responsibility for legal entities. 
From the contents of the current Code on administrative offences (articles 12–17, 20, 34) without alternative follows that administrative offences can be committed only by individuals. Such situation can’t consider acceptable. The objective realities of today give all grounds to consider the responsibility of legal entities for delicts in public-administrative sphere as a kind of administrative responsibility that must be regulated by administrative-delict legislation.
Taking into account this fact and positive international experience (integrated legislative regulation of responsibility for administrative offences committed by individuals and legal entities is successfully carried out by the majority of European states and, as well, by our geographical "neighbors" – Belarus, Kazakhstan, Russia), the priority task of new Administrative-Delict Code should be the defense of public interests from all types of administrative offenses, regardless of whom they are committed by.
The fifth important point. Probable improvement of legal entities’ administrative responsibility defines the problem of their guilt. The current Code of Ukraine on administrative offences (1984) is based on the principle of subjective guilt. According to that principle, for administrative responsibility of a person its negative inner attitude to committed delict must be proved. 
Obviously, such principle can’t be applied for legal entities, especially for those who have collegiate management. Besides, in case of exclusion from the Administrative-Delict Code all the delicts of criminal and civil nature, it will “cover” only the offenses that infringe on the order of public administration. 
In our opinion, the qualification of such offenses doesn’t require neither analysis of mental state of offender nor determination of his inner attitude to the committed delict. Their commitment is always deliberate and always guilty. Therefore, the responsibility for them should occur without regard to the mental processes in offender’s mind. It should be based on fact of committing the offense by concrete person.
Thus, in the heart of the future Administrative-Delict Code should be the principle of objective guilt. In accordance with it, the person is condemned in committing the administrative offense if it is proved that: a) exactly this person committed the delict; b) this person was able to avoid violation of administrative regulations but hadn’t used this possibility. 
The sixth. The obligatory aspect of reforming the national administrative-delict legislation must be the revision of administrative penalties’ system. 
Unlike the majority of European countries, where the list of such penalties is rather short, in Ukrainian juridical practice are used more than dozen of them. Only the main list of administrative penalties in the article 24 of the current Code on administrative offences includes: - warning; - administrative fine; - paid withdrawal of the item which was the direct object of administrative offence; - confiscation of such item or money, obtained by committing the offence; - revocation of special right given to a citizen; - public works; - correctional work;- administrative arrest; - deportation of foreigners and persons without citizenship. 
And this list isn’t full. As opposed to Criminal Code on Ukraine, which doesn’t allow to extend the list of criminal punishments, current Code on Administrative Offences stipulates other types of administrative penalties. 
Obviously, in case of adopting the new Administrative-Delict Code, aimed at fight with offenses in administrative-public sphere, the need for such complicated system of penalties will disappear. All penalties which are identical to criminal punishments (e.g., administrative arrest, confiscation, public works, correctional work and so on) should be excluded. In West European practice these penalties are used only by court decision and only for committing criminal delicts. Therefore relevant tort norms are planned to include in the Code of Ukraine on criminal offenses, they should be considered as criminal punishments.
Besides, from the list of administrative penalties should be excluded:
•	paid withdrawal of the object which has become the tool of committing or the direct object of administrative offense (being ineffective and very complicate in practical use this penalty isn’t allowed in majority of European countries, except Moldova and Ukraine); 
•	replacement for losses (this penalty has purely compensational character and in essence it is civil-legal. Therefore it must be realized within the framework of civic responsibility); 
•	deportation of foreigners and persons without citizenship (in most European countries deportation is not a self-sustained penalty. It’s considered as a specific enforcement measure which is used in addition to some criminal and administrative penalties (for committed serious crimes, illegall entering the country, overstaying and/or braking the visa conditions etc.).
In our view, future Administrative-Delict Code of Ukraine should provide such penalties as: - warning; - administrative fine; - temporary revocation of a special right; - temporary prohibition of certain activities; - temporary prohibition (termination) of the legal entity. 
And at last, the seventh problem which is under consideration is the structure of future Code, in particular, the correlation of its “material” and “procedural” parts. In scientific publications there are different thoughts about probable inclusion into the Code procedural norms regulating the proceeding in administrative cases.
One group of experts proves the necessity of concentration both material and procedural norms in one codified document – the Administrative-Delict Code on Ukraine. The other experts take the opposite view. They insist on exclusion of procedural norms from the future Code. 
In this regard we should take into account that exclusion of “procedural part” from the contents of Administrative-Delict Code will cause the number of practical questions. Whether this step will simplify the proceeding in administrative-delict cases? Will it provide a prompt and error-free qualification of administrative offenses? Does it facilitate the work of agents of administrative jurisdiction?
Answers to these and other similar questions are on the surface. Quite obvious that in practical activity when it is necessary to make efficient decision it is better to use one Code instead of two ones. 
The list of arguments in favor of preservation “bilateral” (material and procedural) structure of the Administrative-Delict Code may be extended. 
Conclusion. Summarizing mentioned above, we may state that the reforming of administrative-delict legislation made the wide set of important practical issues: about the essence of administrative offenses, about their corpus delicti, about the system of administrative penalties, about proceeding of administrative-delict cases and many others. To our opinion, the key points in their solving should be the following: 
•	conceptual determination of administrative offense as a delict, infringing on social relations in the administrative-public sphere; 
•	taking out from administrative-legal regulation the offenses of criminal and civil nature; 
•	recognition as the subjects of administrative offenses both individuals and legal entities; 
•	putting into the basis of administrative responsibility the principle of objective guilt, according to which the fact of committing the delict by concrete person is a sufficient basis for statement of its guilt and administrative responsibility; 
•	transferring administrative offenses, committed by individuals and legal entities, under the jurisdiction of public authorities:
•	proceeding the administrative-delict cases only in non-judicial (out of court) procedure;
•	improvement the system of administrative penalties; 
•	maintenance of traditional approach to codification of administrative-delict legislation, which provides for uniting into single Code both material and procedural norms.
Очігава Т. Т.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
teooooona@icloud.com
УКРАЇНА – ГРУЗІЯ: ВИХІД З ПІД ГЕОПОЛІТИЧНОГО ВПЛИВУ РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ
Відносини України і Грузії почались з 1991 року, коли Грузія однією з перших країн визнала незалежність України, і набули особливого значення після підписання у квітні 1993 року Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між Україною і Грузією. З того часу ці дві держави є, як регіональними, так і геостратегічними партнерами, що зацікавленні в розвитку взаємовигідної співпраці задля подолання спільного ворога, який окупував Абхазію та Цхінвальський регіон, анексував Крим і веде активні бойові дії на Донбасі.
Грузія і Україна завжди підтримувала цілісність і суверенітет один одного, доказом цього є участь в Грузино-Російській війні 1992-1994 років на боці Грузії батальйону УНА-УНСО та сьогоднішній Грузинській Легіон, який приймає участь в Україно-Російській війні у лавах українців.
Події, які зараз відбуваються на Донбасі, можна порівняти не тільки з агресією Росії в Грузії 2008 року, але й з «гібридною» війною 1992-1994 років в Абхазії. Вирогідно, виходом з цього положення може стати відмова від застарілих концепцій Радянського Союзу, повна декомунізація цих країн та рух в бік НАТО.
Україна має великі транспортно-енергетичні інтереси в Кавказькому регіоні та відіграє важливу роль у зміцненні міжнародного співробітництва. Спільні економічні інтереси наших країн сконцентровані на створені нових транзитних коридорів в обхід Росії, що може бути реалізованим в форматі ГУАМ. Ідея Транскавказького транспортного коридору набула сьогодні реального змісту. Водночас регіон Причорномор’я, в тому числі й Закавказзя, має неабияке значення як ринок збуту української продукції.
Грузія показала, що на території СНД можливі радикальні реформі, робила великі кроки до цивілізації.
Адже Грузія вважалась найкорумпованою країною в Радянському Союзі.
Реформам Саакашвілі вдалося побороти корупцію у вищих ешелонах влади, до влади прийшли люди які не були замішані в корупційних схемах.
Не менш успішними були зміни в правоохоронних органах. До реформ країну контролювали "злодії в законі", а поліція та правопорядок існували тільки на папері.
Саме завдяки цим реформам Грузія подолала злочинність, а 90 відсотків грузинів довіряють своїй поліції.
Вирішеним також був сепаратизм в регіонах компактного проживання, де більшість населення є вірмени (Самцхе-Джавахеті) ,чеченці (Панкіська ущелина) та азербайджанці (Квемо-Картлі).
Також завдяки податковій реформі Грузія входить в топ 5 країн світу, з мінімальним оподаткуванням, до 2004 року економіка Грузії скорочувалась, не було прямих іноземних інвестицій.
Тим самим Грузія подає приклад Україні, що реформи можливі.
Єдина відмінність Грузії та України це масштаб країни та населення, в маленькій країні реформи провести легше.
Але Україна - більш законослухняна, ніж Грузія, також у неї дуже великий потенціал який треба розвивати завдяки реформам, прикладом успішної реформи в Україні є, реформа Національної Поліції, якщо надалі будуть такі кроки, то в майбутньому Україна буде зразком демократії, повноцінною європейською країною та взірцем для інших.
В майбутньому ми будемо бачити ці дві країни не тільки у ЄС, а ще й в НАТО, завдяки проробленій роботі в реформах.
Секція І.
ЦИВІЛІЗАЦІЙНИЙ ВИБІР УКРАЇНИ: ІСТОРИЧНИЙ
ТА КУЛЬТУРОЛОГІЧНИЙ ВИМІРИ
Кудінов Ю. М.,
Полтавський інститут економіки і права Університету «Україна»,
kudindia@gmail.com
ВІЙСЬКО ЗАПОРОЗЬКЕ В ІСТОРІОГРАФІЇ США ТА КАНАДИ
Упродовж багатьох десятиліть у студіях наукових центрів університетів США та Канади було ґрунтовно проаналізовано різні аспекти історії ранньомодерної України. Найбільш плідно україністика розвивається в наукових центрах при Гарвардському та Альбертському університетах. До моменту постання України як незалежної держави, північноамериканські науковці, головним чином, розвивали славістичні та «совєтологічні» студії, які досить часто пропагували монолітність «східнослов’янської єдності» або ж на прикладі українського чинника розглядали специфіку політики Російської імперії та Радянського Союзу. Однак, з 1991 р. твердження про єдність східних слов’ян (в межах Росії чи СРСР) починає поступово втрачати сенс, призвело до переосмислення багатьох питань історії як власне самої України, зокрема, так і окремих країн Центрально-Східної Європи загалом. 
Український Гетьманат (Військо Запорозьке) науковцями Північної Америки розглядалося з різних позицій. На позиції дуже впливало етнічне походження авторів-істориків. Зокрема, американські та канадські вчені українського походження (Зенон Когут, Франк Сисин, Сергій Плохій, Омелян Пріцак, Ігор Шевченко) вважали Військо Запорозьке повноцінним автономним утворенням в різний час в межах Речі Посполитої (за Зборівським мирним договором 1649 р.), Російської держави (Переяславський договір 1654 р.), Османської імперії (гетьманування Юрія Хмельницького та Петра Дорошенка). Більшість північноамериканських істориків, посилаючись на новітні праці англійською мовою з-під пера істориків українського походження отримали для порівняння протилежні російським схеми історичного процесу. Хоча й сьогодні більшість науковців англосаксонського походження розглядають українське політичне утворення переважно з позицій російської історіографії (Джон ЛеДонн).
Важливою проблемною сферою суб’єктності України є вивчення діловодства і дипломатики українських земель (Патриція Кеннеді-Гримстед, Богдан Струмінський, Джордж Гаєцький, Віктор Остапчук і Ендрю Рідлмаєр). Дипломатія молодої держави імітувала надбання канцелярії Речі Посполитої. Помітною є різниця між універсалами Богдана Хмельницького і майбутніх гетьманів. Його універсали мали повний підпис і формулу – рука власна (тобто за польською традицією – rкka wіasna), а наступні – «вищейменований гетьман» без повторення імені правителя. 
Американський вчений Сергій Плохій обґрунтував на основі сучасної української історіографії використання Богданом Хмельницьким надбань сусідніх держав у політичних системах, тобто поєднання елементів виборності володаря Речі Посполитої з ознаками необмеженої монархії Росії та Порти. Вчений вважав, що не було спроби представити особу гетьмана Богдана Хмельницького як помазаника Божого, хоча впродовж XVII–XVII ст. він був визволителем з польського ярма. Київ у розумінні Богдана Хмельницького виконував релігійні функції – освячення володарів (Богдана Хмельницького й Івана Виговського), власне, як у Польщі Краків, а роль політичної столиці відводилося Чигирину. Українська козацька держава перейняла традиції пост-Реформаційної Європи – «чия влада, тих релігія» (православ’я). 
 На думку Марка фон Гаґена, Гетьманщина існувала у формі протодержави, адже в розумінні сучасних істориків важко встановити стійку державу чи історичний континуїтет від ранньомодерного часу. Марк Раєв, теж вважав, що розширення кордонів Російської імперії після ліквідації Гетьманщини поставило на порядок денний національне питання. 
Отже, ранньомодерна історія України в науці Північної Америки розвивається в межах історії Російської імперії, Речі Посполитої, Оттоманської Порти. Тільки американсько-канадські вчені українського походження досліджують історію України, як повноцінного суб’єкта міжнародних відносин регіону Центрально-Східної Європи.

Кудлай В. О.,
Маріупольський державний університет,
v.kudlay@mdu.in.ua
РОЗВИТОК КНИЖКОВОЇ КУЛЬТУРИ В УКРАЇНІ У XXI СТОЛІТТІ
Розвиток людської цивілізації був би неможливим без традицій передавання найцінніших знань на сторінках книг. Письмові джерела є важливим ресурсом для зберігання та поширення соціальної інформації. Цим пояснюється актуальність дослідження особливостей книжкової культури, яка у сучасному українському суспільстві нарешті відроджується.
Серед науковців досі тривають дискусії щодо змісту понять «книжкова культура» та «книговидавнича культура» [4].
С. Пайчадзе визначає книжкову культуру як «рівень, досягнутий книжковою справою в поєднанні з історично сформованими традиціями і реаліями ставлення народу до книги … в конкретній країні (чи регіоні) на певному щаблі розвитку суспільства» [2, с. 4].
Наведене визначення підтверджує доречність розгляду редакційно-видавничої діяльності в системі книжкової культури.
У вітчизняній науці досі мало уваги приділено визначенню змісту книговидавничої культури. В Законі України «Про державну підтримку книговидавничої справи в Україні» зустрічаємо визначення книговидавничої справи як складової частини видавничої справи – «сфера суспільних відносин, що поєднує в собі організаційно-творчу та виробничо-господарську діяльність юридичних і фізичних осіб, які займаються створенням, виготовленням і розповсюдженням книжкової продукції» [3].
Книговидавничу культуру можна розглядати як результат накопичення, традиційно сформованих знань про організацію виробничих процесів, які пов’язані з редагуванням рукописів, виданням їх у формі книги та розповсюдженням книжкової продукції.
Аналізуючи забезпечення обліку фінансових показників продажу продукції вітчизняними видавництвами, констатуємо відсутність відповідних оглядів та рейтингів в Україні. Вітчизняні видавництва та держава вже 26 років зберігають традиції ведення статистики середини ХХ століття та обраховують кількість виданої книжкової продукції на душу населення. Аналіз змісту щорічних оглядів випуску друкованої продукції, які готуються Державним комітетом телебачення і радіомовлення України спільно з Книжковою палатою України, підтверджує наявність прогалини у досліджуваному напрямі державної інформаційної політики, що полягає у відсутності практики стимулювання продажів української книги [5]. Видавництва як і держава не ініціюють оприлюднення відомостей про прибутковість продукції. В такому аспекті поширеною залишається PR-практика окремих авторів, які подають у періодичних виданнях, на телебаченні та у глобальній мережі інформацію про кількість отриманих грошей від продажу власного твору.
Світовий досвід найвідоміших видавництв свідчить про відкрите регламентування діалектичного ставлення до матеріальної та ідеальної складових книжкового виробництва. Так, видавництва здійснюють моніторинг інформаційних потреб читачів, продукують запитуваний товар відповідної якості та у достатній кількості, а про прибутковість охоче звітують. Інформація про фінансову результативність щорічної діяльності видавництв різних країн світу висвітлюється на сторінках спеціалізованої періодики, зокрема, у щотижневому журналі «Publishers Weekly», який з 1872 року займається розглядом подій у сфері міжнародного книговидавничого бізнесу [3].
Для розвитку книжкової культури в Україні має застосовуватись міжнародний досвід щодо розвідки результатів виробничої, інформаційної та комерційної діяльності вітчизняних видавництв. Виконати таку функцію може Українська асоціація видавців та книгорозповсюджувачів, яка, нажаль, сьогодні у власних звітах лише дублює аналітичні матеріали Книжкової палати України. Перспективною для українських видавництв є інформаційна діяльність в Інтернет-просторі, завдяки чому видавництво може привабити споживачів за допомогою електронної книгарні та соціальних мереж, інформуючи потенційних читачів про вихід нової книги в продаж. Інтернет-комунікація спрямована на оперативне ознайомлення споживачів, популяризацію книги та, відповідно, збільшення прибутковості вітчизняного видання.
Наївно було б не враховувати такі фактори впливу на рівень читання як: 1) зменшення обсягів книгодрукування в державі (2014 р. – 22044, 2015 р. – 19958 одиниць видань, тобто відбулось скорочення на 2086 назв); 2) зниження витрат на комплектування бібліотек; 3) зростання цін на книжкові видання, що зумовлює недоступність їх для більшості українців.
Видатний французький філософ Д. Дідро писав: «Люди перестають мислити, коли перестають читати» [4], отже зменшення зацікавленості до читання загрожує падінням інтелектуального рівня суспільства.
Вдало розв’язати цю проблему дозволить кооперація дій органів державної влади та місцевого самоврядування, бібліотечних установ, видавництв, спрямованих на мотивацію населення до читання. Поступом з боку держави є схвалення «Концепції державної політики щодо розвитку національної видавничої справи та популяризації читання на період до 2020 року» [5], розробленої Держкомтелерадіо. «Метою концепції є відродження соціального значення книги та читання як процесу культурного, духовного, професійного та інтелектуального збагачення людини...» [там само].
Важливим кроком на шляху просування книжкової культури є піднесення престижності бібліотечної професії та ролі бібліотечних установ у здійсненні культурно-освітніх функцій, адже бібліотеки вже протягом декількох століть в своїй роботі спираються на ідеї пропаганди книги у суспільстві. Розбудова Інститутом книги системи інформаційних заходів для бібліотек поліпшить становище з просуванням книги та читання, що сьогодні неможливе без використання інформаційних технології, веб-ресурсів та електронних мас-медіа, які поширюватимуть рекламу якісної книговидавничої продукції, інформацію про масові заходи та зустрічі з авторами книг. Пріоритетним напрямом діяльності бібліотечних установ є комплекс заходів щодо підтримки читання: систематичне оновлення бібліотечного фонду; проведення книжкових виставок, зокрема, в онлайн форматі; презентації видань з метою пропагування класичних та сучасних видань; читацькі марафони тощо; створення умов інформування потенційних читачів про нові надходження видавничої продукції. Безумовно, наведені шляхи вирішення проблеми розвитку книжкової культури в Україні не є вичерпними та можуть стати предметом більш детального дослідження.
Література:
1. Грет Г. Кон’юнктура книжкового ринку України на сучасному етапі / Г.Грет // Наук. пр. Нац. бібліотеки України ім. В.І. Вернадського. – 2006. – Вип. 16. – С. 335-341.
2. Книгоиздательский бизнес: сб. статей / Под ред. Э. Гейзер, А. Долин, Г. Топкис. – М.: СП «Бук Чембер Интернешнл», 1993. – 464 с.
3. Мурховський А. Аналітичний огляд випуску друкованої продукції у 2012 р. / А. Мурховський, С. Буряк // Вісник Книжкової палати. – 2013. – № 4. – С. 4-11.
4. Очерки истории книжной культуры Сибири и Дальнего Востока. Т. 1 : Конец XVIII – середина 90-х годов XIX века / Гос. публич. науч.-техн. б-ка Сиб. отд-ния Рос. акад. наук. – Новосибирск, 2000. – 316 с.
5. Про схвалення Концепції державної політики щодо розвитку національної видавничої справи та популяризації читання на період до 2020 року [Електронний ресурс]: Розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.02.2016 № 111-р / Верховна Рада України: офіційний веб-портал. – Режим доступу : http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/111-2016-%D1%80.

Орєхова С. Є.,
Маріупольський державний університет
sv.orehova@ukr.net
Українська поштова листівка:
історія культури листування
В історії розвитку поштового зв’язку багато цікавих подій, а серед речей, які символізують пошту, листівка – є напевно, самою загадковою. По-перше, рік винаходу та ім’я автора. Для кожної держави світу дата винаходу, обставини введення до поштового обігу різні. За різними джерелами наводяться дати, які приблизно коливаються від 150 до 200 років тому. По-друге, назва – «поштові листки», «кореспондентські картки», «поштова карта із зображенням», «листівка», «поштівка», «відкритка». По-третє, розмаїття видів листівок. Мабуть єдине, що поєднує цей вид поштового листування – призначення – відкрите письмове повідомлення.
Отже, поштова листівка (Postcard), така назва прийнята Всесвітнім поштовим союзом, – це відкритий лист на твердому прямокутному аркуші паперу, що містить адресу одержувача, поштову марку (як факт оплати поштових послуг) та зображення з одного боку і текст повідомлення, а також за бажанням відправника і його адресу [4].
Поштова листівка як новий спосіб листування (відкрите повідомлення), на відміну від поштового конверта, який приховував текст від сторонніх очей, увійшла до споживання та у поштовий обіг на зламі ХІХ – ХХ ст. 
У 1865 р. генеральний поштмейстер Північно-Німецького союзу – Генріх фон Стефан, видатний діяч та реформатор поштової справи, до речі саме він був засновником Всесвітнього поштового союзу (1874 р., місія – створення умов для вільного і безпечного обігу пошти у світі), запропонував проект відкритої кореспонденції – «поштові листки». 
1870 У 1869 р. в Австрії за пропозицією Е. Германа випущені перші «кореспондентські картки» із надрукованими знаками поштової оплати [3, с. 61]. Час швидко змінював назву та зовнішній вигляд поштової картки. Так, перша художня поштова картка була виготовлена книгопродавцем Шварцем в Ольденбурзі приблизно у 1870 р., а в 1872 р. листівки із видами Цюріха розповсюджувались видавцем Лохером [3, с. 62].
Наприкінці XIX століття вітальні листівки починають друкуватися в багатьох європейських країнах. На листівках найчастіше друкуються сюжети із Різдвом Христовим та інші біблійські сюжети. Пізніше з’явилися композиції з квітів, ялинкових прикрас, янголят та багато інших сюжетів.
До Росії вітальні листівки спочатку привозилися з-за кордону, в якості сувенірів, та поступали як поштові приватні відправлення. 
Історія пошти Росії зберегла два терміна впровадження поштових карток – 1872 та 1898 роки. Двадцять шість років – такий рубіж між датами пояснюється наступним: по-перше, реорганізація поштової справи; по-друге, культура листування. 
Однак, звернемося до історії введення та розповсюдження поштових конвертів та марок, саме вони стали підґрунтям для введення до обігу на теренах Росії поштової листівки. Отже, у 1847 р. Поштовим департаментом Росії було підготовлено, а в 1848 р. затверджено Державною радою проект про затвердження «штемпельних кувертів» для приватної міжміською кореспонденції, сьогодні вони відомі, як поштові конверти [5, с. 94]. У січні 1858 р. перша поштова марка Росії, номінальною вартістю у 10 копійок, була запроваджена до поштового обігу та стала виконувати економічну функцію – оплату послуг з пересилки та доставки кореспонденції [5, с. 96]. 
У зв’язку із впровадженням штемпельних конвертів та марок обсяг поштової кореспонденції збільшився в десятки разів. Безумовно, на той час пошта була самим прогресивним засобом зв’язку. Проте, в життя пересічних громадян увійшла звичка листування. Напевно час (мається на увазі термін написання короткого повідомлення, якщо можливо зрівняти із сьогоднішнім смс-повідомленням) та європейська мода призвели до впровадження в життя нового виду і способу листування за допомогою маркованих поштових карток.
Перша поштова листівка увійшла в обіг 1 січня 1872 р. Вона являла собою картку розміром 12,5х9 см., надруковану на щільному сірувато-білому папері. Лицьовий бік призначався лише для адреси одержувача, зворотний – для письмового повідомлення. На лицьовому боці, між гербом та місцем для марки, друкарським способом написані слова «открытое письмо». А вже 1 травня того ж року з’явилися картки з надрукованими на них марками: 3 коп. – у межах міста, 5 коп. – для міжміського сполучення [5, с. 97]. Новий спосіб листування призвів до скасування реєстрації простого листа, крім того поштова листівка виявилися дуже зручною.
З 1886 р. російські поштові картки перейшла на стандартний міжнародний формат. Назва в новий текст «Всемирный почтовый союз» друкувалися двома мовами – російською і французькою, а у 1909 р. назва їх змінилася, замість «Открытое письмо» типографський напис «Почтовая карточка» [1, с. 61].
За дослідженням філокартистки М. Чапкіної оригінальна російська вітальна листівка з’явилась на Великдень у 1898 р. Чотири листівки за акварелями М. Каразіна були виконані методом хромолітографії. Так було започатковано серійне видавництво художньої поштової листівки. Авторами сюжетів були відомі художники Ілья Репін, Іван Білібін, Єлізавета Бем, Миколай Каразін, Федор Бернштам [7, с. 35].
Фотографія та можливість використання знімків дало можливість застосовувати цю техніку для виготовлення масових поштових карток. Ці заходи значно підвищували інтерес, а використання клішованих написів урізноманітнювало їх споживання. 
На думку українського філокартиста М. Забоченя, однією з перших листівок, виданих в Україні, є картки з написом «Поклон из Киева», яка пройшла пошту у 1896 р. [1, с. 61]. А от за словами львівської мистецтвознавці І. Котлобулатової, найстаріші існуючи поштівки з видами Львова, пов’язані із крайовою виставкою 1894 р у м. Львові [2].
Поштові листівки по типу «Поздоровлення з…», «Привет из…», виконані в техніці кольорової хромолітографії, найбільш поширеними були з 90-х років ХІХ ст. до 10-х років ХХ століття. Так, у Львові, Києві, Катеринославі, Харкові, Маріуполі, Юзовці місцеві друкарні тиражували поштові листівки із краєвидами своїх міст, використовуючи великий потенціал фотомайстрів, тим самим збагачуючи міські візуальні образи. Серед різноманіття сюжетів виділяються архітектурні споруди, будь то фінансові, навчальні, лікувальні заклади, залізничні вокзали, вулиці, парки, храми, музеї, фотосалони, театри, інтер’єри ресторанів та кав’ярень та ін. культурні осередки міста. 
Вважалось правилом ввічливого тону відправити поштову картку зі словами привітання з місць відпочинку або подорожі. Поширення набули універсальні картки для привітання на всі випадки життя, а згодом поштові картки стали виконувати роль рекламних носіїв.
Отже, поштові листівки стали неодмінною приналежністю культурного середовища, поширенню культури епістолярного жанру. Крім того, на початку ХХ ст. вони стали предметом колекціонування, яке отримало назву філокартія. Цьому виду колекціонування сприяли масовий випуск тематично різноманітних (географія, етнографія, історія, різні види мистецтва, техніка, спорт, портрети і так далі) і високоякісних по художньому і поліграфічному виконанні поштових листівок, а також поширення міжнародного поштового обміну між державами.
Сучасні українські поштові листівки – ілюстровані листівки, які поділяються на художні (репродукційні та оригінальні) та документальні (фотолистівки). Друкуються художні листівки Національним оператором поштового зв’язку «Укрпошта» з 26 липня 1991 р., до речі Україна з 1947 р. є країною-членом Всесвітнього поштового союзу. Перший сюжет листівки із квитами «З днем народження!», автор І. Дергільова, наклад – 5 млн. од., друкована стандартна поштова марка – 1 грн., а до кінці 1991 р. було надруковано 13 сюжетів листівок, з них до новорічних свят – 11, загальний наклад їх склав 75,4 млн. од. [6, с. 7–10]. 
Щорічно друкуються понад 30 сюжетів художніх маркованих листівок. Їх сюжети присвячені подіям історичного значення, архітектурним спорудам, краєвидам міст та селищ, народним святам і традиціям, репродукціям картин відомих художників, флорі та фауні, державним святам тощо. Завдяки зображеним поштові картки використовуються як дослідницький матеріал. Листівки із зображенням шедеврів майстрів кисті довгий час залишалися єдиними доступними масовому глядачеві популяризатором образотворчого мистецтва. У багатьох країнах колекціонери листівок стоять на одному ступені з власниками картинних галерей, поштові картки продаються на аукціонах нарівні з картинами.
Українські поштові листівки відомі й за кордоном завдяки проведенню національних та регіональних виставок, а також участі України у всесвітніх виставках поштових мініатюр. Сучасний дизайн листівок відніс нову хвилю розвитку української філокартії та надав змогу прийняти участь у міжнародному проекті посткроссинг, який став масовим захопленням мільйонів українців та відкрив новий вид культури колекціонування та листування.
Література:
1. Від гінця до Інтернету / В. Г. Мухін, В. М. Мороз, П. А. Дюков, В. П. Іванов, В. І. Юрій] – К.:ТОВ ВКП «Аспект», 2002. – 332 с.
2. Галущак І. Українська поштова листівка: львівська історія [Електронний ресурс] : – Режим доступу: http://prostir.museum/ua/post/34997
3. Граллет В., Грушке В. Филателистический словарь / В. Граллет, В. Грушке/ сокр.пер. с нем. Ю. М. Соколова, Е. П. Сашенкова. М.: Связь, 1977 – 272 с.
4. ДСТУ 3875-99 Зв’язок поштовий. Картки поштові. Технічні умови (із змінами). Введений в дію 01.01.2000 – 27 с.
5. Історія розвитку поштового зв’язку у Донецькій області ХІХ–ХХІ ст. : монографія / І. Грідіна, П. Добров, С. Орєхова. – Донецьк : ДонНУ, 2013. – 558 с. 
6. Каталог поштових карток із стандартними та з оригінальними за малюнком марками 1991–2006 років / Уклад.: М. Г. Середа, Е. В. Ткаліч, - Київ: «КВІЦ»2007 – 88 с.
7. Чапкіна М. Спешу поздравить! «История русской открытки» // Русская школа. – 2017. – № 2. – С. 35–37.

Базик Д. В.,
Інститут філософії імені Г. С. Сковороди НАН України,
giur3000@ukr.net
ВИНИКНЕННЯ РІДНОВІРСЬКИХ КОНФЕСІЙ
В СВІТЛІ ПОШУКУ НОВИХ ІДЕНТИЧНОСТЕЙ
Наприкінці ХХ – на початку ХХІ ст. на теренах України виникають різного роду рідновірська рухи, загальну спрямованість яких можна охарактеризувати як нові релігійні рухи, зорієнтовані на реставрацію етнічної релігії українців. Організаційно диференціюючись на декілька відмінних один від одного самостійних напрямків, вони не є якимось цілісним утворенням. Найбільш загальною характерною рисою практично для всіх рідновірів України постає ідея відродження давньослов’янських вірувань, які вважаються автентичними для українців. 
В нових умовах для українських рідновірів набуває актуальності проблема пошуку нових ідентичностей, які відображають релігійне самовизначення та етнонаціональну приналежність рідновірів. Максимально намагаючись відтворити та зберегти автентичну язичницьку обрядовість, молитви, славлення і співи, українські рідновіри намагаються підпорядковувати своє вчення вдосконаленню людської особистості, піднесенню її національної самосвідомості. 
Як бачимо, стосовно особливостей пошуку ідентифікації переважної частини рідновірів ситуація на перший погляд здається досить прозорою, оскільки означені конфесії були створені з метою консолідації та інтеграції українців не лише як етнічної спільноти або політичної нації, але як єдиної світоглядної та релігійної спільноти з високим рівнем національної самосвідомості та самоповаги. Відтак, серед переважної частини рідновірів національний та релігійний чинник поєднуються в такий спосіб, що національний фактор набуває сакралізації. Інакше кажучи, власне поняття «українець», «український» ототожнюється з релігійним утворенням. При цьому процес сакралізації поглиблюється в історичній ретроспективі, маючи вияв у самоназві «орій, орії (арії)», а відповідно й ототожненні назви Україна з назвою «Оріяна». Таким чином, специфіку пошуку нової ідентичності більшості рідновірів можна відобразити за наступною схемою: «рідновіри – українці – орії». Зазначимо також, що деякі українські рідновіри вважають некоректним ідентифікувати себе з язичництвом. Так, в одному із своїх інтерв’ю О. Безверхий наголосив: «Ми не язичники, адже визнаємо єдиного, сонячного Бога – Дажбога».
Однак існують окремі групи рідновірів, які конструюють ідентичність панславлістичної спрямованості, вважаючи назви «Україна» та «українець» перехідними, тимчасовими, а на перспективу прогнозують повернення до давньої самоназви «Русь» та «русини». Мотивують свою позицію іншим нетрадиційним смисловим навантаженням цих термінів, відмінних від загальноприйнятих. Так, вони вважають, що «українець» з праарійської мови означає «той, що воює з чужинцями, між собою та самим собою». Відтак, «Україна» постає як «країна, вояків, які захищають рідну землю від засилля чужинців та власних зрадників». В той час як назва «Русь» ототожнюється із санскритським «Р’с або Р’ш», що означає «мудрість», відповідно «р’си або ріші» перекладаються як «мудреці» або «Русі сини», і відповідно «русини» – «мудреці вони». 
Література:
1. Відичне Православ’я: Наш шлях до Бога. Віровідання / Волхв Богумир (Миколаїв Р.Д.). – К., 2009.
2. Лозко Г. Пробуджена Енея. Європейський етнорелігійний ренесанс. – Харків, 2006.

Шевченко С. Л.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
ex.theology@gmail.com
СПЕЦИФІКА ДОСЛІДЖЕННЯ ФЕНОМЕНУ ІДЕНТИЧНОСТІ
В ФІЛОСОФСЬКО-РЕЛІГІЄЗНАВЧОМУ ДИСКУРСІ ЕКЗИСТЕНЦІАЛЬНОЇ ТЕОЛОГІЇ
Специфіка дослідження феномену ідентичності в філософсько-релігієзнавчому дискурсі екзистенціальної теології, окрім вагомих й першовихідних аспектів ідентичності людини у сучасному світі, передбачає розгляд й проблема сприйняття “Іншого” як проблема соціальності, й проблема духовної самоідентифікації індивіда у вірі у якості невід’ємного елементу в досягненні відповідного стану у відчуванні себе ідентичним у будь-якій соціальній структурі людською істотою. Постекзистенціалістська інтерпретація церковної догматики в осмисленні цих аспектів також приховує в собі унікальне бачення можливих варіантів “екзистенції в ідентичності” у сучасному світі.
Проблема “Іншого” у праці Мерольда Вестфаля “Левінас і К’єркегор в діалозі” (2008) потребує глибшого аналізу. С. К’єркеґор, на думку американського феноменолога релігії, насамперед, і “прагнув забезпечити розуміння (для сучасних йому і майбутніх поколінь) інтеріоризованого, істинного, особистого благочестя на противагу зовнішньому, показному, зручному, церковному благочестю. Тому й особисте перебування й спілкування “одиничного” (“перебуваючого на самоті, і перед Богом у таємниці”) з трансцендентним передбачає розуміння Бога, який руйнує Cogito і призводить до народження “відповідальної” (самоідентифікованої) “самості” людської істоти. 
М. Вестфаль, з одного боку, погоджується з Марком Тейлором у тому, що “У той час як Геґель – геній, чиє бачення надихає сучасні форми соціалізму, С. К’єркеґор залишається великим теоретиком сучасного індивідуалізму”, а, з іншого, протистоїть позиції, яку знаходимо у праці Пітера Джона Меля “Мислити крізь К’єркеґора: екзистенціальна ідентичність у плюралістичному світі” (2005), де плюралістичний погляд на природу особистості є і більш реалістичним, і більш ціннішим порівняно з “безперервним єдиним ідеалом К’єркеґора про природу особистості”.
Застосування М. Вестфалем екзистенціалістських методологічних засобів тлумачення феноменів релігійності у наш час в контексті вирішення проблеми “соціальної ідентичності” також є малодослідженою проблемою. У праці “Чия спільнота? Котра інтерпретація?: філософська герменевтика для церкви” (2009) М. Вестфаль на фоні переосмислення герменевтичного проекту провідного представника філософської герменевтики ХХ ст. – Ганса-Ґеорга Ґадамера (в контексті поглядів Ф. Шляєрмахера, В. Дільтея, М. Гайдеґґера, П. Рікера), концептуальних положень Еріка Дональда Гірша, молодшого та Ніколаса Вултерсторффа, ідейної полеміки між лібералізмом (в особі Джона Роулза та його праці “Теорія справедливості”) та комунітаризмом (в особі Елесдеа Макінтайра та його праці “Після чесноти”), вибудовує власну оригінальну версію екзистенціальної герменевтики релігії, підґрунтям якої виступає не менш оригінальна концепція “екзистенціальної етики”. Етики, яка і уособлює ідентичне існування особистості у її регламентовано-узгодженому з позиції моральності перебування індивіда в соціумі.
У своїй праці М. Вестфаль звертає увагу на те, що “постлібералізм, пов’язаний з “ефектом” постмодернізму” породив новий, конфесійний екуменізм там, де ми знаходимо не-конфесійні євангельські конгрегації, основні протестантські церкви і католицькі парафії. Всі вони, з одного боку, борються з викликами постмодерну, а, з іншого, спираються на культуру постмодерну, як слушну нагоду для переосмислення форми їхніх церков”. Сам американський мислитель, залучаючи до свого аналізу ідеї відомих теоретиків континентальної філософії та сучасної теологічної етики, прагне писати для широкої аудиторії, не спеціалістів, зацікавлених у впливі постмодерністської теорії на віру і практику церкви. У своїх працях він веде етичний діалог, з одного боку, з такими філософами як Ф. Ніцше, М. Гайдеґґер, Е. Левінас, Ж. Дерріда, М. Фуко, Л. Ірігарей, Р. Рорті та ін., а, з іншого, з найвідомішими теологами – Св. Августином, Фомою Аквінським, Іринеєм тощо.
Інша праця М. Вестфаля – “К’єркеґорова концепція віри” (2014) розкриває творчість датського мислителя в межах сучасного оновлення християнства. Аналіз М. Вестфалем значущості ідей С. К’єркеґора у наш час відкриває нові можливості інтерпретації зв’язку поміж модернізмом та постмодернізмом в теологічному мисленні, поміж постмодерним та класично-екзистенціалістським розумінням релігійної догматики. Омани раціоналістичної методології та ствердження пріоритету віри посеред техногенної розсудливості, проблеми індивідуально-релігійного перетворення світорозуміння і духовного переродження людської істоти через спробу покаяння не тільки продовжують бути предметом рефлексій М. Вестфаля і в умовах постмодерністського теологічного дискурсу, але й своєрідно інтерпретують специфіку досягнення ідентичності у новітній комп’ютеризованій соціальній реальності.
Вестфаль намагається подолати розрив між суб’єктивним інтерпретатором та об’єктивним Словом Божим, наголошуючи при цьому, що “фундаментальна християнська подія передбачає виявлення непередбачуваності всіх тлумачень, відкриваючи пустельний простір заперечення, де може відбутися метаноя (покаяння) (тобто істотна зміна особистості, а не просто її кількісне покращення)”. І в цьому вбачає суттєву відмінність “постекзистенціальної автентичності” від постмодерністської “мозаїчної ідентичності”.
Екзистенціальна теологія, починаючи з К’єркеґора, наполягає на тому, що справжню віру та духовний сенс існування у психологічному стані ідентичності неможливо знайти в організованих релігіях, ритуалах або ж догматичних текстах (І це становить безпосередню загрозу соціальній ієрархії церкви, усвідомивши яку, К. Барт у пізній період творчості, не лише зрікся ідей С. К’єркеґора, а й став послідовним його критиком). Дотримання релігійних правил, навіть тих, що називаються “законами” в межах релігії, не є ознакою істинної віри. Екзистенціальна теологія вимагає, щоби віра була індивідуальною. Й народжуючись у релігійних соціумах, більшість людей іще не мають такої віри, що невід’ємно пов’язана з відчуттям ідентичності в громаді. Релігія є способом поєднання з іншими людьми, а не способом безпосереднього підключення до метафізики. Це не означає, що кожна людина, яка “народилася в релігії”, не має віри, проте мало хто може бути в реальності насправді духовним (і ідентичним у своєму бутті), оскільки релігійність не завжди є станом, що засвідчує відповідну модель втілення та специфічної реалізації духовності людської істоти в історії людства.

Білоус К. В.,
Маріупольський державний Університет,
super.kristina-belous2013@yandex.u
ДОКУМЕНТНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ
ОРГАНІВ МІСЦЕВОЇ ВЛАДИ В УКРАЇНІ У ПЕРІОД
НАЦІОНАЛЬНО-ДЕМОКРАТИЧНОЇ РЕВОЛЮЦІЇ 1917-1921 РОКІВ
Документаційні потоки в каналах комунікацій моделі «державна влада – місцева влада» або «влада – громада» створюють систему інформаційного забезпечення прийняття та реалізації управлінських рішень а також їх оперативного оприлюднення. Саме ця їх функція визначає практичну цінність досліджень особливостей функціонування, структури та елементів системи документаційного забезпечення органів влади місцевого рівня як майданчика реалізації концепцій державної політики.
Історична ретроспектива практичного втілення різних моделей документаційного забезпечення діяльності органів місцевої влади (ОМВ) в Україні, у т. ч. у період Національно-демократичної революції 1917-1921 рр. дозволяє екстрагувати досвід побудови документних систем щодо впровадження ефективних ідей в практику сучасного інформаційного забезпечення адміністрування. 
Різні аспекти вище означеної проблеми розглядалися у працях вітчизняних документознавців І. О. Петрової, О. І. Леміжанської, О. А. Макієнка, Л. А. Сокура, Ю. І. Палехи та іншіх.
З метою координування діяльності місцевих рад, а також представлення їх інтересів перед органами державної влади, Центральною Радою було створено Департамент місцевого самоврядування. Цей орган розробляв організаційно-розпорядчі документи з діловодства; проводив активну роботу зі створення власної бібліотеки, яку мали поповнити нормативно-методичні посібники; організовував проведення виїзних занять з метою підвищення кваліфікації співробітників органів місцевого самоврядування; контролював процес впровадження української мови у роботу зі службовими документами в органах місцевого самоврядування [1, с. 9]. Також важливим кроком щодо створення власної системи діловодства було використання української мови в офіційних документах [2]. 
В законодавчій діяльності Гетьманату П. Скоропадського переважали питання формування центральних органів влади, а діяльності ОМВ приділялося менше уваги. Разом із Центральною радою розпускалися й усі земельні комітети. З відновленням міських дум і земств система місцевого управління наближалася до колишньої російської моделі. Для збереження документів та матеріалів державної ваги, продовжуючи традиції Української Центральної Ради, у квітні 1918 р. було створено архівно-книжно-бібліотечний відділ та розширено мережу губернських архівів. Уряд Гетьманату продовжував курс на українізацію державних органів та системи діловодства. 
Директорія УНР намагалася активізувати діяльність ОМВ, але на практиці, з огляду на суб’єктивні та об’єктивні причини, це не вдалося. Важливу роль в питанні формування політики в сфері діловодства відігравала система інформування нижчих інстанцій. З метою їх інформаційного забезпечення було розпочато діяльність Інформаційного бюро Армії Директорії та Центрального інформаційного бюро при Директорії УНР, створено Управління преси та інформації, розпочати видання «Вісника УНР» та «Вісника Державних Законів для всіх Земель УНР», з метою інформування населення про державотворчу діяльність уряду. Директорія доклала значних зусиль задля врятування від знищення архівних документів, під час воєнних дій. У діловодство була введена спеціальна система реквізитів. Оформлення документів здійснювалося за правилами, встановленими у діловодстві на рівні міністерств. 
Найбільш загальний принцип класифікації актів періоду 1917-1921 рр. передбачає їх ділення на дві групи: загальнодержавні та місцеві. Результати моніторингу сайту архіву Херсонської області України свідчать про те, що до основних видів документів, що регулювали вирішення адміністративних питань на місцях у період 1917-1921 рр. можна віднести накази, протоколи, обіжники, інструкції, оголошення.
Вид документа	Призначення документа	Частота використання документів за видами у діяльності органів місцевої влади 	
Наказ	Регламентація виконання управлінських рішень 	15%	
Протокол	Фіксація управлінських дій 	10%	
Обіжник	Інструктивний лист, роз’яснення попередніх вказівок	5%	
Оголошення	Інформування населення щодо управлінських рішення 	50%	
Інструкція	Роз’яснення механізму виконання дій 	20%	
Телеграма	Інформування. Виражає акт комунікації між органами/чиновниками одного або різних рівнів ієрархії 	5%	
Для того аби виділити специфічні риси загальнодержавних документів, скористаємося методикою документного аналізу на прикладі урядових документів Центральної Ради.
Назва документу	Ознака класифікації 	Вид документу	Примітки 	
IV Універсал Центральної Ради	Спеціалізація	Загальний		
	Призначення	Розпорядчий		
	Місце складання	Зовнішній		
	Напрямок руху	Вихідний		
	Джерела виникнення	Первинний		
	Форма	Індивідуальний		
	Техніка відтворення	Відтворений механічним способом	Надрукований 	
	Ступінь гласності	Загальнодоступний		
	Складність	Складний		
	Стадії створення	Оригінал		
	Термін зберігання	Постійного зберігання		
	Юридична сила	Справжній	Недійсний	
Закон
«Про поділ України на землі»	Спеціалізація 	Загальний		
	Призначення	Розпорядчий		
	Місце складання 	Зовнішній		
	Напрямок руху	Вихідний		
	Джерела виникнення	Первинний		
	Форма	Стандартний		
	Техніка відтворення	Відтворений механічним способом	Надрукований	
	Ступінь гласності	Загальнодоступний		
	Складність	Односкладний		
	Стадії створення	Оригінал		
	Термін зберігання	Постійного зберігання		
	Юридична сила	Справжній	Недійсний	
«Статут про Державний устрій, права і вільності УНР»	Спеціалізація 	Загальний 		
	Призначення	Організаційний		
	Місце складання 	Зовнішній		
	Напрямок руху	Вихідний		
	Джерела виникнення	Первинний		
	Форма	Індивідуальний		
	Техніка відтворення	Відтворений механічним способом	Надрукований	
	Ступінь гласності	Загальнодоступний		
	Складність	Односкладний		
	Стадії створення	Оригінал		
	Термін зберігання	Постійного зберігання		
	Юридична сила	Справжній	Недійсний	
В роки Національно-демократичної революції існували норми уніфікації управлінських документів, які дотримувались як на державному, так і на місцевому рівнях і не зважаючи на складні проблеми військового, політичного, економічного характеру, розуміння важливості правильної організації діловодства для забезпечення адміністрування, залишалося непохитним.
Література:
1. Петрова І. О. Документаційне забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування в Україні: сучасний стан та перспективи розвитку: дис. канд. іст. наук / І. О. Петрова.  К.: Державна академія керівних кадрів культури і мистецтв, 2007.  С. 46-50. 
2.Розовик Д. Українізація державно-адміністративної системи в роки національно-визвольної революції (1917-1920) / Д. Ф. Розовик // Етнічна історія народів Європи. Збірник наукових праць.  2004.  Вип. 17.

Гунза Ю. С.,
Маріупольський державний університет,
Litvin.julia2013@gmail.com
ОСОБЛИВОСТІ ДОКУМЕНТООБІГУ В ГЕТЬМАНЩИНІ
І НОВІЙ СІЧІ (1734-1775)
Дослідження становлення і розвитку документообігу в Гетьманщині і Новій Січі (1734-1775) є досить складним, адже цей період супроводжувався політичними та територіальними змінами. Тоді формується суто українська система адміністративного апарату, що має власні діловодні традиції. 
Генеральна військова канцелярія (ГВК), як центральна діловодна установа гетьманського уряду, була сформована на досвіді установ Запорізької Січі та традиціях литовсько-польської системи адміністрування, пристосованої для українських і білоруських земель. ГВК виконувала функції подвійного характеру: з одного боку, була урядовою установою й здійснювала керівництво полковим канцеляріями, з іншого, – була канцелярією у вузькому значенні слова й готувала документи з різних питань державного та судового характеру. ГВК виконувала функції й архівних установ з відповідною системою упорядкування та збереження документів [2, с.58].
Наприкінці XVII ст. ГВК набула значення особливого адміністративного колегіального органу з правом розгляду й вирішення важливих питань поточного державного управління. Саме на ці часи припадає формування достатньо кваліфікованого штату канцеляристів, які організовували роботу з документами та забезпечували життєдіяльність усіх верств населення козацької держави. 
Організацію документообігу здійснював генеральний писар. Він мав виняткові повноваження у цій сфері й виконував відповідні функції, до яких входило: 
- обнародування вхідної документації; 
- доведення до підлеглих рішень гетьмана; 
- ведення листування; 
- складання чи редагування листів до сусідніх держав, приватних та офіційних осіб;
- вичитування та редагування документів, їх підписання від імені гетьмана; 
- засвідчення копій документів.
Підлеглим генерального писаря був безпосередньо старший канцелярист. Він також вичитував, перевіряв та редагував документи, розподіляв обов’язки між підлеглими. Канцеляристам треба було добре знати граматику, синтаксис, риторику, логіку, володіти однією або кількома мовами. У канцелярії вони вдосконалювали фаховий рівень, набували практичних знань з юриспруденції, військової теорії, оскільки їм доводилося не лише організовувати документообіг, а й брати участь у вирішенні господарських та адміністративних справ. Отже, ГВК була своєрідною школою щодо підготовки писарів та канцеляристів. 
Підканцеляристи, або молодші канцеляристи, були найнижчою категорією посадовців військової канцелярії. Функції підканцеляристів дублювали компетенцію канцеляристів, зокрема вони займалися складанням та копіюванням документів, їх засвідченням, залучались до збору податків. У свою чергу, товмачі – це окремий прошарок серед канцеляристів, які займались усними перекладами. Товмачі запрошувалися для усних перекладів при слідчих комісіях. Серед товмачів можна виокремити військових та рядових товмачів. Військові товмачі перебували на службі у військовій канцелярії і використовувались для контррозвідки. Рядові товмачі «товмачили» у посольствах, у армії під час військових дій. 
Варто зазначити, що серед писарів великих міст виділялися особи, які керували всім документообігом міста: перш за все – міський писар, або писар городового уряду, полковий писар, сотенний писар, а навколо них групувалися чиновники міської, полкової, сотенної канцелярій. Справи, що вирішувалися на засіданнях міських урядів, записувалися до актових книг. Це, здебільшого, записи судових процесів, купівлі і продажу земельних володінь, нерухомого майна, ухвал щодо адміністративних питань. 
На території Гетьманщини також були інші канцелярії, кожна з яких виконувала свої діловодні функції. Похідна генеральна військова канцелярія створювалася на час військових походів й вирішувала організаційні питання щодо забезпечення війська, зокрема вирішення питань щодо постачання, комплектування, медичного обслуговування полків. 
Судова канцелярія була створена в роки Національно-визвольної війни 1648-1658 рр. Її очолював писар Генерального військового суду, який підпорядковувався безпосередньо генеральному судді. Діяльність Генерального суду фіксувалася в «книгах судових військових генеральних», а окремі документи виходили з канцелярії у вигляді «виписок» з цих книг, судових записів, актів тощо.
Полкові канцелярії функціонували безпосередньо на місцях й відали військовими, адміністративними і судовими справами на території кожного полку. Діяльність полкових канцелярій поступово поєднувалася з діяльністю міських, оскільки наявність влади в руках полкової старшини, поставили міські уряди в залежне від них становище. У полкових канцеляріях велися різноманітні записи, для яких існувало кілька книг. У «Книзі декретовій» записували вхідні та вихідні папери, ухвали, прийняті щодо різних справ. У «Книзі протестів» велася попередня реєстрація різних протестів і позовів. Була ще «Книга справ поточних», в якій реєструвалися справи, що розслідувалися, і справи закінчені [1, с. 547].
Документообігом у сотнях відали сотенні канцелярії, які були створені в другій половині XVII ст. Вони вважалися військовими, адміністративними та судовими органами на території сотні як військово-адміністративної одиниці. Сотенне управління очолював сотник, а канцелярією – писар, який мав у своєму розпорядженні помічників-підписків. 
Крім суто діловодних, ця канцелярія виконувала судові та військові функції. Зокрема, судові повноваження включали прийом позовів та свідчень, військові – допит полонених. Та на відміну від Військової, у паланкових канцеляріях штат був сталим: писар та підписар. Головне завдання писаря та підписаря на перевозах полягало у веденні книг прибутків та видатків з мита, що знімалися з подорожніх до військового скарбу.
Загалом, документація Гетьманщини оформлювали в чернетках, відпусках, оригіналах. При потребі робилися діловодні копії та переклади. З нумерації вихідних документів випливає, що з 1759 р. річний обіг документації Генеральної військової канцелярії становив в середньому близько 4 тис. документів, в Похідній канцелярії близько 1-2,5 тис. документів.
Виходячи з вище означеного можна зробити висновок, що переважна більшість адміністративних установ Гетьманщини виконували власні діловодні функції, а повноваження канцеляристів були чітко визначеними.
Традиція документообігу і документування, вироблена у період з 1734 по 1775 рр. адміністративних структурах Гетьманщини, стала основою для розвитку вітчизняної національної системи документообігу.
Література:
1. Історія українського козацтва: Нариси у 2 т. / Редкол.: В. Смолій та ін. / Історія українського козацтва. – К.: Вид. дім «Києво-Могилянська академія». – Т.2. – 2007. – 724 с. 
2. Литвин Ю.С. Універсали Гетьманщини у контексті розвитку української документної традиції / Ю. С. Литвин // Проблеми формування інформаційної культури особистості: Зб. матеріалів Міжнародна науково–практична конференція, Маріуполь, 05 листопада 2014 р. / за загал. редакцією Г. І. Батичко. – Маріуполь: МДУ, 2014. - С.58-60.

Ребро Д. Л.,
Маріупольський державний університет,
dania.mariupol@gmail.com
ІНТЕГРАЦІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ВИЩОЇ ОСВІТИ
ДО ЄВРОПЕЙСЬКОГО КУЛЬТУРНО-ОСВІТНЬОГО ПРОСТОРУ: ЗАКОНОДАВЧИЙ АСПЕКТ 
Світові тенденції розвитку постіндустріального суспільства та постіндустріальної економіки, де провідні ролі відводять галузі інформаційних послуг, до якої належать наука і освіта. Освіта відіграє величезну роль в сучасному постіндустріальному суспільстві, виробництво і торгівля інформацією є домінуючою діяльністю в цьому суспільстві. Інформація є також основним об’єктом економіки знань, як вищої ланки розвитку постіндустріальної економіки. Економіка знань властива розвиненим країнам, таким як, США, Японія, Південна Корея, країнам Європейського Союзу, зокрема Німеччині. 
Прагнення українського суспільства розбудувати успішну та розвинену державу, підписання, повна ратифікація і набуття чинності з 1 вересня 2017 року Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом [1] обумовили актуальність дослідження.
Мета дослідження – аналіз нормативно-правової документації, яка стосується інтеграції української освіти, зокрема вищої до європейського культурно-освітнього простору.
Практично відразу після відродження незалежності України в 1991 році, український Уряд почав розбудовувати відносини з державами-членами ЄС щодо розвитку зв’язків співробітництва, партнерства, зміцнювання політичних та економічних свобод.
Вже в 1994 році була підписана і ратифікована «Угода про партнерство і співробітництво між Україною і Європейськими Співтовариствами та їх державами-членами» [2], яка створювала основи для науково-технічного та культурного співробітництва. Стаття 59 цієї Угоди визначала співробітництво в галузі освіти і/або професійної підготовки, як у громадському, так і в приватному секторах. Співробітництво зосереджувалось на удосконаленні системи вищої освіти та системі підготовки в Україні згідно з сучасними вимогами, включаючи систему сертифікації університетів і дипломів про вищу освіту.
Для створення єдиного освітнього простору в Європі, що вписується у європейські інтеграційні уподобання, 11 квітня 1997 року прийнята Лісабонська конвенція щодо визнання спеціальностей у системі вищої освіти Європи, яка є першоджерелом із 16 основних документів, що регламентують освітній процес країн-учасниць Болонського процесу [3, с. 43]. В Україні цю конвенцію ратифіковано рішенням Верховної Ради України 3 грудня 1999 року.
Національна доктрина розвитку освіти, яка затверджена Указом Президента Україні 17 квітня 2002 року розглядає національну освіту як невід’ємну складову європейського й світового освітнього простору та визначає серед пріоритетних напрямків європейський вектор інтеграції вітчизняної освіти [4].
На міжнародній конференції в Бергені (Норвегія) Україна офіційно приєдналася до Болонського процесу, підписавши 19 травня 2005 року Болонську декларацію. Підписавши Болонську угоду, Україна взяла обов’язки до 2010 р. зробити дипломи своїх ЗВО конвертованими в Європі, а студентів – вільними у виборі дисциплін і місця навчання, тобто повністю перейти на європейські стандарти, завершити Болонський процес [5, с. 8].
Проте завдання з реформування вищої освіти в Україні потребують подальшого зміцнення організаційно-кадрового потенціалу підготовки і прийняття відповідних рішень, його подальшої концентрації на дослідженнях актуальних проблем Болонського процесу, зокрема у зв’язку з уточненням принципів і пріоритетів, пролонгацією цього процесу до 2020 року [3, с. 96].
В загальній частині Стратегії розвитку інформаційного суспільства в Україні схваленої 15 травня 2013 року розпорядженням Кабінету Міністрів України відзначено той факт, що розвинуті держави на межі XX-XXI століть поставили собі за мету прискорений перехід до нового етапу розвитку – інформаційного суспільства [6]. Метою Стратегії є розбудова інформаційного суспільства в Україні на засадах європейських цінностей.
Більш докладно й деталізовано в контексті освіти ця мета викладена в Національній стратегії розвитку освіти в Україні на період до 2021 року, схваленої 25 червня 2013 року Указом Президента України [7].
Впровадження в Україні європейських стандартів життя та вихід України на провідні позиції у світі, в тому числі у сфері освіти є метою Президентської стратегії сталого розвитку «Україна – 2020» від 12 січня 2015 року [8]. 
Стаття 431 Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом зобов’язує активізувати співробітництво в галузі вищої освіти з метою: реформування та модернізації систем вищої освіти; активізації мобільності студентів та викладачів; розширення можливостей ЗВО; спрощення доступу до отримання вищої освіти; зближення у сфері вищої освіти в рамках Болонського процесу; поглиблення співробітництва між ЗВО [1].
Отже, з перших років відновлення незалежності до сучасності українська держава прямує до інтеграції з європейським освітнім простором, що підтверджується низкою досліджуваних нормативно-правових актів. За цей час Українська держава пройшла шлях від співробітництва між учбовими закладами, вступом до Єдиного європейського освітнього простору всіх країн, які беруть участь у Болонському процесі до зобов’язань модернізації української вищої освіти до стандартів держав-членів Європейського Союзу. Що є свідченням довгострокового стратегічного вибору України направленого на розбудову європейської демократичної держави. 
Література: 
1. Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони [Електронний ресурс]: Електронний документ // Урядовий портал: [єдиний веб портал органів виконавчої влади України]. – Режим доступу: http://www.kmu.gov.ua/kmu/docs/EA/00_Ukraine-EU_Association_Agreement_(body).pdf.
2. Угода про партнерство і співробітництво між Україною і Європейськими Співтовариствами та їх державами-членами [Електронний ресурс: Угода від 14.06.1994 // Верховна Рада України: [офіційний веб-портал]. – Режим доступу: http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/998_012.
3. Інтеграція в європейський освітній простір: здобутки, проблеми, перспективи: Монографія / За заг. ред. Ф.Г. Ващука. – Ужгород: ЗакДУ, 2011. – 560 с. – (Серія «Євроінтеграція: український вимір»; Вип. 16).
4. Про Національну доктрину розвитку освіти [Електронний ресурс]: Указ Президента України від 17.04.2002 № 347/2002 // Верховна Рада України: [офіційний веб-портал]. – Режим доступу: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/347/2002.
5. Яблонський В. Українська вища школа і Болонські стандарти // «Освіта». - 2011. - № 34. - Ст. 8-11.
6. Про схвалення Стратегії розвитку інформаційного суспільства в Україні [Електронний ресурс]: Розпорядження Кабінету Міністрів України від 15 травня 2013 року № 386-р // Верховна Рада України: [офіційний веб-портал]. – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/386-2013-%D1%80.
7. Про Національну стратегію розвитку освіти в Україні на період до 2021 року [Електронний ресурс]: Указ Президента України від 25.06.2013 № 344/2013 // Верховна Рада України: [офіційний веб-портал]. – Режим доступу: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/344/2013.
8. Про Стратегію сталого розвитку «Україна – 2020» [Електронний ресурс]: Указ Президента України від 12.01.2015 № 5/2015 // Верховна Рада України: [офіційний веб-портал]. – Режим доступу: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/5/2015.

Гагаріна Н. А.,
Маріупольський державний університет,
milediq@ukr.net
УКРАЇНСЬКА БІБЛІОТЕКА НА ШЛЯХУ ТРАНСФОРМАЦІЇ: РЕГІОНАЛЬНИЙ АСПЕКТ
У ХХІ столітті одними із пріоритетних завдань, які постають перед суспільством, є забезпечення вільного доступу усіх громадян до інформації, культурних та історичних цінностей, збереження національної пам’яті. Бібліотеки стають соціокультурними центрами, діяльність яких спрямована на культурний, інтелектуальний розвиток, самовдосконалення кожної людини. 
Світові тенденції до глобалізації, зміни економічних, політичних та культурних векторів України мають вплив і на бібліотечну діяльність. З’являються нові види бібліотек, які мають оновлені або видозмінені функції, принципи організації роботи, іншій, нетрадиційній, зовнішній та внутрішній вигляд. Бібліотеки не тільки надають доступ до інформації, але й допомагають у її пошуку, обробці; сприяють духовному та інтелектуальному розвитку, самоосвіті громадян країни; вирішують проблеми соціалізації, національно-патріотичного відродження, правової, екологічної освіченості населення. 
Інтеграція традиційних бібліотечних установ в оновлений суспільний простір, відповідність діяльності бібліотек їх функціональному навантаженню, світові тенденції бібліотечного розвитку та їх вплив на бібліотечну галузь України – ці та інші питання розглядають у своїх працях як бібліотекознавці, так і бібліотекарі-практики. Закономірно, що погляди провідних науковців на подальший розвиток бібліотечної справи та долю книги в умовах стрімкого розвитку інформаційного суспільства та технологій дуже різноманітні.
Так, Л. І. Владимиров, Р. Ескарні, К. М. Муерс вважають, що протиставлення книги новим технічним засобам є некоректним, а майбутнє – за їх синтезом та взаємодією [1]. Це відкриває нові перспективи для розвитку бібліотечної справи. О. С. Онищенко слушно зауважив, що за умови змін внутрішніх бібліотечних процесів (принципів комплектування, пошуку читача та роботи з ним), підвищення ролі інформаційно-аналітичних служб, активної роботи з онлайн-аудиторією та електронним інформаційним середовищем, бібліотеки і у нових умовах зможуть бути корисними, актуальними та матимуть соціокультурний потенціал [4].
Необхідно зазначити, що для українських бібліотек різних типів характерною є низка спільних проблем:
падіння престижу бібліотек, особливо в умовах конкурування з можливостями, які надають мережа Інтернет, коворкінг-центри, хаби з достатнім технічним забезпеченням (комп’ютерами, мультимедійними дошками, екранами, ігровими консолями);
втрата інтересу громадськості до систематичного читання з паперових носіїв;
недостатність фінансування;
відсутність оновлення дизайну бібліотек, які повинні ставати комфортними та привабливими вільними просторами з відкритими фондами, сучасними меблями, обладнані з урахуванням потреб людей з обмеженими можливостями.
Вивчаючи досвід соціокультурної діяльності бібліотек України слід зауважити, що нові суспільні завдання потребують активних та креативних кроків від бібліотек та бібліотекарів. Існує тенденція тісної співпраці бібліотечних установ із органами влади, громадськими організаціями, соціальними службами. На сучасному етапі соціокультурна діяльність бібліотек є синтезом попереднього культурно-історичного досвіду та новітніх інноваційних тенденцій. Бібліотеки впроваджують в роботу цільові державні, регіональні та місцеві культурні програми, знайомлять або розширюють знання громадян про культурні світові надбання, стимулюють до подальшої культурної діяльності.
Розглянемо детальніше приклади бібліотечних установ, які трансформувалися задля найбільш повного задоволення потреб користувачів своїх громад.
У Львові реалізується унікальний проект – «Сенсотека», який дає змогу користувачам із вадами зору повноцінно навчатися, працювати та цікаво проводити дозвілля. Усі події, що відбуваються у бібліотеці, об’єднані спільною темою – інклюзивністю, яка допомагає зняти усі бар’єри у комунікуванні незрячих, аби разом із звичайними львів’янами вони могли спільно навчатися, слухати музику, ходити на прогулянки [5]. Центральна міська бібліотека імені Лесі Українки презентувала мешканцям міста новий відкритий простір – Першу львівську медіатеку, у якій поруч із друкованими книгами й пресою відвідувачам пропонуються аудіо– й відеофайли. Як зазначають культурні менеджери установи, основна відмінність від традиційної бібліотеки не у мультимедійності фонду, а в тому, що простір є вільним майданчиком для обміну думками й втілення громадських ініціатив, так званим третім місцем поза домом і роботою [2].
Бібліотека села Сутківці Ярмолинецького району Хмельницької області стала партнером туристичного агентства, разом розвиваючи туризм району, бере участь у проекті з розвитку е-урядування «Поінформована громада – демократична країна», активно створює рекламну продукцію з інформацією про послуги бібліотеки [2].
Важливий інноваційний підхід – екологічне просвітництво. Новітньою формою діяльності в цьому напрямі є створення центрів екологічної інформації, університетів екологічних знань. Означені форми реалізуються в публічних бібліотеках. Так, на базі бібліотеки-філії № 2 ЦБС Миколаєва діє міський центр екологічної інформації та культури, серед цілей і завдань якого – популяризація екологічних знань, сприяння становленню екологічної культури особистості й суспільства тощо. Покликаний формувати екологічну свідомість і культуру населення Одещини Університет екологічних знань, створений в Одеській національній науковій бібліотеці [6].
З грудня 2016 року на території двох дитячих бібліотек м. Маріуполя почали працювати Молодіжні Центри, відкриті Маріупольською Спілкою Молоді у співпраці з КУ «ЦБС для дітей» за підтримки Дитячого фонду ООН (ЮНІСЕФ). Робота Центрів спрямована на створення комфортної, безпечної локації для підлітків, де вони могли б проводити вільний час, спілкуватися, безкоштовно отримувати нові знання та вміння, які мають велике практичне значення в повсякденному житті. Підлітки відвідували заняття з арт-терапії, фото- та відеомайстерності, ландшафтного дизайну, тренінги, а також навчалися створювати грантові проекти.
Пошук нових форм та методів соціокультурної діяльності бібліотек в Україні сприяє активному поширенню досвіду реорганізації бібліотек з конкретним читацьким призначенням, диференціацією напрямів. Йдеться про ділові бібліотеки, бібліотеки духовної літератури, бібліотеки-музеї, бібліотеки-салони, бібліотеки-театри, бібліотеки як центри національної культури, центри дозвілля молоді, центри сучасного бестселера, як культурні центри. В різних регіонах з’явились екологічні „зелені” бібліотеки, які пропагують перехід від проблем захисту природи до екології душі, відродження моральних цінностей, бібліотерапевтичну реабілітацію людей з обмеженими можливостями. Розповсюдження серед практиків-бібліотекарів отримала бібліотека-фонотека сучасної музики з фондом грамплатівок, касет, дисків [3].
Отже, можна підвести підсумок, що у своєму розвитку бібліотечні установи змінюють пріоритети діяльності згідно із політичними, економічними, культурними тенденціями розвитку країни. Завдяки впровадженню нових мультимедійних технологій, інноваційних форм роботи, розширенню партнерських відносин, трансформації соціокультурних стратегій бібліотеки інтенсивно розвиваються та залишаються затребуваними для громади.
Література:
1. Долбенко Т. О. Місце бібліотек в системі інформаційних комунікацій / Т. О. Долбенко // Бібліотека ХХІ століття: перспективи та інновації :матеріали Всеукр. наук.-практ. конф., Київ, 23 квіт. 2015 р. / М-во освіти і науки України, М-во культури України, Київ. нац. ун-т культури і мистецтв, Наук. б-ка, Каф. книгознавства і бібліотекознавства. – Київ : Вид. центр КНУКіМ, 2015. – С. 13 – 20.
2. Івашина А. Мультимедійність і поліфункціональність: принципи успішних бібліотек України [Електронний ресурс] - Режим доступу: http://www.chytomo.com/ digest/multimedijnist-ipolifunkcionalnist-principi-uspishnix-bibliotek-ukraiini
3. Матвійчук О. Є. Закономірності розвитку бібліотек як соціокультурних центрів в Україні / О. Є. Матвійчук // Культура і сучасність. – 2009. – № 2. – С. 82–87.
4. Онищенко О. Проблеми адаптації бібліотек до умов цифрової культури / О. Онищенко // Бібліотечний вісник. - 2015. - № 6. - С. 3-7.
5. Ощудляк А. «Cенсотека» долає бар’єри і відкриває нові можливості для незрячих- [Електронний ресурс] - Режим доступу : http://lviv.samopomich.ua/censoteka-dolaye-bar-yery-i-vidkryvaye-novi-mozhlyvosti-dlya-nezryachyh/
6. Сидоренко Т. В. Інноваційні підходи до реалізації соціально-культурних проектів у діяльності публічних бібліотек півдня України у XXI ст. / Т. В. Сидоренко // Вісник Харківської державної академії культури. Серія : Соціальні комунікації. - 2017. - Вип. 50. - С. 155-165.

Клепченко О. О.,
Запорізький авіаційний коледж ім. О. Г. Івченка,
Klepchenko78@mail.com
УКРАЇНСЬКИЙ ЦИВІЛІЗАЦІЙНИЙ ФЕНОМЕН:
ІСТОРИЧНІ ВИТОКИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ”
Цивілізаційний вибір України… Фраза, що стала на сьогоднішній день буденною в контексті подій останнього десятиріччя. Звичайні люди, українці, які творять сучасну новітню історію України, над значенням цих слів навіть не замислюються. Проте, кожного дня роблять цей вибір.
Актуальність обраної теми полягає в тому, що за умов глобалізації сучасного світу, динамічних змін у всіх сферах життя українського суспільства, його демократизації та модернізації, український народ стоїть перед вибором, який сьогодні для нього є вибором майбутнього. При цьому значно видозмінюється система моральних норм та цінностей, формується нове своєрідне культурологічне середовище, пріоритетним визначається збереження української самобутності.
Протягом століть Україна не мала власної держави та національно-державної традиції, на основі якої можна було б чітко визначила її цивілізаційний зміст. Історично, в геополітичному плані, Україна опинилася у «прифронтовій» смузі зіткнення європейської та євразійської цивілізацій. Через що і виникають питання та існують різні погляди стосовно цивілізаційної приналежності України. 
На сьогоднішній день вже стало аксіомою те, що для чіткого розуміння процесів, які відбуваються в сучасному українському суспільстві, необхідно уважно придивитись до минулого: багато що повторюється, навіть до дрібниць, проте не все… 
Відповідно, метою представленої роботи стало прагнення оцінити з позицій сучасного історичного мислення, мислення нового покоління, зміни, які кожного дня відбуваються в світогляді та ментальності українців, в умовах поступового процесу формування громадянського суспільства та цивілізаційного вибору.
Науковому аналізу проблем та особливостей цивілізаційного вибору України присвячено немало праць сучасних науковців, зокрема роботи Д. П. Базива [1], С. Василенко [2, 3], В. К. Врублевського [4], А. С. Гальчинського [5], В. В. Мадіссона [6], М. Д. Сироти [7] та інших. Згадані автори приходять до висновку, що європейська природа Української держави зумовлена її історією та геополітичним розташуванням, разом з тим шлях до Європи є для України також і шляхом зміцнення її незалежності.
 Невеликий екскурс до подій української історії ХVII століття, а особливо початку XX століття, дає можливість шляхом простого аналізу визначити спільні ознаки з тими процесами, що відбуваються сьогодні. Адже сучасна політична еліта, яку роздирають протиріччя, готова втягнути суспільство та країну у новий історичний хаос, що може завершитись черговою втратою незалежності. Так само, як це сталося сто років тому.
Проте, історія твориться звичайними людьми, звичайними подіями, звичайними вчинками. Черговий репортаж місцевого телебачення із Мар’їнки, на рубежі якої займає оборону українська армія: усміхнений молодий хлопець з автоматом в руках, призваний за мобілізацією, передає вітання одеському трампарку, в якому працює техніком-механіком. 
Неможливо, на мій погляд, провести аналогію з 1919 роком, коли мільйони українців не виявили бажання виступити на захист української державності, залишаючись сторонніми спостерігачами історичної драми, яка розгорталась на їх очах. Погоджусь, що зараз теж багато таких людей, можливо, навіть, більшість. Проте, на щастя, кількість тих, хто не вважає, що його «хата з краю» виросла до критичної маси, яка спроможна впливати на хід історичного процесу. 
Той хлопець з Одеси, теж міг знайти спосіб ухилитися від мобілізації, як це зробили десятки, а, можливо, і сотні тисяч тих, хто не з’явився у військкомат за повісткою в 2014 чи 2015 роках. Але він виявився Громадянином України та лишився вірним присязі. 
І якщо на Майдані, який став загальним показником стану суспільства в конкретно взятій країні, чисельно переважали українці із регіонів Західної та взагалі Правобережної України, то сьогодні в окопах Авдіївської промзони, під Маріуполем та на Світлодарській дузі знаходяться воїни, які прийшли туди з усіх міст та селищ нашої країни. 
У черговій промові перед молоддю письменниця Ліна Костенко, яку, по праву, вважають флагманом української нації, зазначила, що "українці - це нація, що її віками витісняли з життя шляхом фізичного знищення, духовної експропріації, генетичних мутацій, цілеспрямованого перемішування народів на її території, внаслідок чого відбулася амнезія історичної пам’яті і якісні втрати самого національного генотипу…». 
Разом з тим, століття існування України у складі євразійської імперської системи виявилися неспроможними знищити природну ознаку української нації, її внутрішню силу непокорності та свободи. Цілеспрямована політика русифікації не зуміла знищити процес розбудови української нації та її культури, підтвердженням чого стало національно-культурне відродження після здобуття Україною незалежності. Революція на граніті (1990), події «помаранчевої революції» (2004), Євромайдану і Революції Гідності (2013 – 2014), військове протистояння російській агресії на Сході України демонструють значне зростання самосвідомості українців. 
В XXI столітті зовнішня загроза згуртувала більшість українців, незалежно від того на якій мові вони розмовляють, для захисту своєї країни. На мій погляд, це неможливо було ні в XVII- XVIII столітті, ні в XX столітті. 
Українців намагались асимілювати, за декілька століть значну частину з них змогли змусити забути рідну мову, проте не змогли позбавити українського козацького духу.
Цей дух проявив себе в кінці XX ст., а особливо на початку XXI століття. Цивілізаційний вибір України та українців очевиден, його неможливо змінити за допомогою інформаційних технологій та адмінресурса, оскільки при будь-яких історичних обставинах завжди знайдеться критична маса, девізом якої стане «Воля або смерть». І , схоже, в Україні так було з часів Київської Русі. І так є зараз.
Звісно це прирікає наше суспільство на постійну більшу або меншу нестабільність. Проте, з іншого боку, це гарантія неухильного тяжіння українського суспільства до демократичних цінностей. 
 І сьогоднішній день, тому підтвердження: які б історичні повороти, пов’язані з цивілізаційним вибором не намагалась би здійснити сьогоднішня або будь-яка майбутня політична еліта, вона завжди буде «заручником» українського суспільства. Ті, з них, хто цього не розуміє, змушені будуть знову і знову наступати на одні й ті ж «історичні» граблі. 
В Сербії, на Косовому полі, де в 1380 році, серби зазнали поразки від турок, є пам’ятний знак, на якому написані приблизно такі слова: «Хай будуть прокляті ті з сербів, які не прийшли сюди, щоб із зброєю в руках захистити свободу та незалежність своєї Батьківщини…». 
І я впевнена, що після подій початку XXI століття, такий камінь ніколи не з’явиться в Україні. 
Література:
1. Базив Д. П. Геополитическая стратегия Украины / Д. П. Базив. – Киев, 2000. – 192 c.
2. Василенко С. Геополітичні традиції Київської Русі і Галицько- Волинської держави / С. Василенко // Людина і політика. – 2002. – № 5. – C. 102–111.
3. Василенко С. Європейський вектор української геополітики / С. Василенко // Людина і політика. – 2000. – № 2. – C. 57–61.
4. Врублевський В. К. Український шлях. Начерки: геополітичне становище України та її національні інтереси / В. К. Врублевський, В. І. Хорошковський. – Київ, 1997. – 426 c.
5. Гальчинський А. С. Україна – на перехресті геополітичних інтересів. – Київ : Знання України, 2002. – 180 c.
6. Мадіссон В. В. Сучасна українська геополітика : навч. посіб. для студентів гуманітар. спец. вищ. навч. закл. / В. В. Мадіссон, В. А. Шахов. – Київ : Либідь, 2003. – 174 c.
7. Сирота М. Д. Україна в геополітичному просторі третього тисячоліття / М. Д. Сирота. – Вид. 2-ге. – Київ : Унів. вид-во ПУЛЬСАРИ, 2007. – 216 c.
8. Філософія глобальних проблем сучасності: Навч.-метод.посібник/ В.Х. Арутюнов., В.М. Свінціцький.- Київ: КНЕУ, 2003.

Кобилянський А. О.,
Національний інститут стратегічних досліджень,
antonkobylianskyi@gmail.com
ІНФОРМАЦІЙНІ СПЕЦОПЕРАЦІЇ РФ ПРОТИ УКРАЇНИ
ЯК КОМПОНЕНТ «ГІБРИДНОЇ» ВІЙНИ
В сучасних умовах технологічно прогресивні держави віддають перевагу інформаційно-психологічним війнам та операціям, а не традиційним методам ведення війн. Фактор класичної «жорсткої» військової сили втрачає свої функції, а провідна роль, як ми бачимо, починає віддаватися інформаційно-психологічним війнам, що є менш витратними та більш ефективними у більшості випадків.
Таким чином, проблеми інформаційно-психологічної безпеки особистості і суспільства як складової національної безпеки набувають важливого значення.
Сучасні інформаційні і психологічні форми і способи впливу на особистість і суспільство стали одним з фронтів неоголошеної «гібридної війни», в ході якої ми змушені боротись в умовах застосування ворогом різноманітних способів маніпулювання масовою свідомістю. Одним з найпоширеніших засобів впливу на українську державу та її громадян є спеціальні інформаційні операції.
Дослідник О. Литвиненко у свій монографії «Спеціальні інформаційні операції та пропагандистські компанії» використовує визначення СІО, наведене у польовому статуті Міністерства оборони США.
«Інформаційні операції» – це насамперед сплановані психологічні дії у мирний та воєнний час на ворожу, дружню або нейтральну аудиторію шляхом впливу на настанови та поведінку з метою досягнення політичних або воєнних переваг. Вони вміщують в себе психологічні дії, зі стратегічними цілями, психологічні консолідуючі дії зі стратегічними цілями, психологічні консолідуючі дії та психологічні дії з безпосередньої підтримки бойових дій [1, с. 10].
В українському випадку ми маємо справу не просто з ворожою пропагандою, а з тим, що фахівці характеризують як "війну сенсів", початок якої можна умовно віднести до 2006-2007 рр.). Для ретрансляції цих сенсів задіяно безліч каналів донесення інформації. Основним структурним елементом у цій війні є симулякри - образи неіснуючої реальності [2].
Класичними прикладами таких симулякрів стали такі відомі фейки російської пропаганди, як “розіп’ятий хлопчик” зі Слов'янська, чи так звана перемога лідера “Правого сектора” Дмитра Яроша на президентських виборах в Україні в 2014 році [3,4].
Росія проводить перманентні розхитування українського інформаційного простору способом «вкидання» інформаційних повідомлень, покликаних провокувати панічні настрої, сіяти недовіру до влади та військового командування, спричинювати розкол у суспільстві. Звідси заклики до збройного перевороту та інших насильницьких дій тощо [5].
Як зазначає О. Литвиненко, найважливішим завданням агресора виступає руйнування довіри між суспільством і владою, що в умовах демократичного правління ускладнює оборону держави та уможливлює у перспективі зміну політичного курсу [6].
Одним з прикладів таких атак можна назвати просування ідеї про здачу українською владою Криму, що розрахована на дискредитацію політичного і військового керівництва, та на створення переконань про «змову з ворогом» та здачу національних інтересів України західними державами, які «за кулісами» домовилися про анексію Криму РФ [7].
Іншим прикладом може стати СІО, яка просувала ідея про Мінські угоди як зраду національних інтересів. Її метою була дискредитація дипломатичних здобутків Президента України; провокування широкомасштабних бойових дій в невигідних для України умовах; послаблення довіри народу та Збройних Сил до вищого політичного керівництва. Ця довготривала СІО була започаткована РФ першого тижня вересня 2014 р., коли була вперше підписана домовленість про припинення вогню («Мінські угоди»). В інформаційному полі російські пропагандисти скористалися тоді з того, що українці, у масі своїй ще не поінформовані про факти введення регулярних російських військ у напрямі Маріуполя, були вигідною мішенню для поширення панічних настроїв й неадекватно сприйняли «Мінську угоду» [8, 9].
Таким чином, інформаційне протистояння стало одним з найголовніших та найбільш небезпечних складових “гібридної” війни. Наштовхнувшись на потужний опір українських збройних сил, РФ продовжила свої намагання дестабілізувати Україну, зокрема, шляхом використання широкого арсеналу спеціальних інформаційних операцій проти населення та керівництва української держави.
Найнебезпечнішими у короткотерміновій перспективі слід визнати СІО, які мають характер «організаційної зброї», тобто спрямовані на прийняття хибних управлінських рішень або (та) вчинення дій, вигідних для суб’єкта інформаційного впливу.
Проте, в середньо та довгостроковій перспективі тривала дискредитація політичного керівництва держави може призвести до дестабілізації ситуації, спровокованих можливих дострокових парламентських а потім в президентських виборів, що в умовах війни приховує у такому сценарії значні ризики.
Література:
 1. Литвиненко О.В. Спеціальні інформаційні операції та пропагандистські компанії: [монографія] – К.: ВКФ «Сатсан-га 200, – 222 с.
2. Горбулин В.П. «Гибридная война» как ключевой инструмент российской геостратегии реванша [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://gazeta.zn.ua/internal/gibridnaya-voyna-kak-klyuchevoy-instrument-rossiyskoy-geostrategii-revansha-_.html
3. «Розп'ятий» хлопчик // YouTube. – 2014. – 13 липня [Електронний ресурс]. – Режим доступу : https://www.youtube.com/watch?v=s0itAyw8SsU
4. «Дмитрий Ярош победил на президентских выборах в Украине» – Первый канал // YouTube. – 2014. – 25 травня [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.youtube.com/watch?v=kkTvACx5LaM
5. Як Кремль намагається викликати в українців масовий психоз // espreso.tv. – 2014. – 24 лютого [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://espreso.tv/article/ 2015/02/24/yak_kreml_hotuye_ukrayincyam_masovyy_psykhoz
6. Гібридна війна Росії: виклик та загроза для Європи / Центр Разумкова [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://old.razumkov.org.ua/ukr/upload/GIBRID-WAR-FINAL-1-1.pdf
7. Бывший советник Путина А. Илларионов: Киевская верхушка сдала Крым // YouTube. – 2014. – 19 листопада [Електронний ресурс]. – Режим доступу : https://www.youtube.com/watch?v=BsBIwyoae-4
8. «Зрада Порошенка в Мінську» // Livejournal. – 2015. – 24 лютого [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://irwi99.livejournal.com/1369160.html
9. «Героїзм солдатів на фоні зради Порошенка» // Антикор. – 2015. – 24 січня [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://antikor.com.ua/articles/25541-gerojizm_soldat_na_foni_zradi_poroshenka

Бережний В. О.,
Запорізький авіаційний коледж ім.О. Г. Івченка,
viktoriastepanova811@gmail.com
ДОСВІД КИТАЮ У ПОБУДОВІ ДЕРЖАВНОСТІ ЯК ПРИКЛАД ПОЄДНАННЯ ТРАДИЦІЙНИХ ТА ДЕМОКРАТИЧНИХ ЦІННОСТЕЙ
Істотні зміни, що відбулися за останні роки в суспільно-політичній і соціально-економічній обстановці України свідчать про те, що наша країна все ще перебуває на досить складному й тернистому шляху внутрішнього перетворення. З одного боку, в Україні на перше місце почали виходити загальновизнані європейські демократичні цінності, «революція гідності» продемонструвала зародження в Україні громадянського суспільства. У той же час, Україна прямуючи шляхом злиття із західною цивілізацією, забуваючи при цьому про особливий східнослов’янський менталітет українців. 
Можна користуватися не тільки досвідом реформування у країнах Західної, Центральної та Східної Європи, але і у Китаї. Незважаючи на труднощі, з якими стикається керівництво КНР з початку здійснення повномасштабних реформ (кінець 1978 року), китайська держава домоглася безпрецедентних успіхів як усередині країни, так і на міжнародній арені.
На тлі кардинальних, але не завжди успішно здійснюваних в Україні реформ, стає актуальним звернення уваги на стійкий і динамічний розвиток країн східної цивілізації, а саме Китаю. 
Важливо відзначити, що в ході здійснення соціалістичної модернізації, а також розбудови "соціалізму з китайською специфікою", керівництво Серединної держави не вдалося до зламу старої системи й побудови нової, а пішло шляхом запозичення всього найкращого зі збереженням своїх національних традицій. Незважаючи на зовнішні зміни форма китайської держави, по суті, не змінилася, вона так і залишається традиційною патріархально-патерналістичною. Тому актуальним є вивчення досвіду Китаю у будівництві держави, яка, перш за все, задовольняла б потреби населення, не руйнуючи притаманні народові звичаї, традиції та досвід політичного будівництва. 
Становлення та розвиток китайської держави на основі конфуціанських норм - це яскравий приклад вдалого тисячолітнього відбору кращої для нації форми держави, яка переживаючи багато потрясінь, зуміла завдяки традиційності адаптуватися до нових політичних, економічних та культурних змін.
У липні 1977 року Пленум ЦК КПК затвердив Ден Сяопіна заступником голови ЦК, заступником голови Військової ради, начальником Генштабу.
У Китаї почалися інші часи, наступив період реформ, батьком яких по праву називається Ден Сяопін. Свої реформи Ден Сяопін засновував на трьох китах: капіталізмі, ідеях соціалізму і конфуціанства. Як символ соціалізму з китайською специфікою Ден Сяопін обрав давньокитайську утопію «сяо кан» (ранньоконфуціанський трактат «Лі цзі») – «суспільство малого благоденства», Тим самим він від імені КПК узяв перед історією китайської нації відповідальність за реалізацію цієї багатовікової мрії. І така інтерпретація соціалізму через «сяо кан» є органічною для китайської політичної культури, тому що вона стимулює всі потенції нації на досягнення поставленої мети [4, с. 155].
Перша реформа проведена Ден Сяопіном була аграрною. З 1980 року почалося повсюдне поширення сімейно-підрядної системи при одночасному скасуванні народних комун, що передбачало повну волю використання продукції, що залишається після розрахунків за державним договором, по статтях податкового законодавства і після відрахувань у місцеві фонди органів влади. Ця система швидко підвищила продуктивність селянського сільського господарства, за рахунок приватної зацікавленості виробників.
Таким чином відбулося впровадження ринкових відносин на селі та відродження традиційної для Китаю системи розвиненості сімейно-кланових зв’язків. Деякі науковці вважають, що успіх економічної реформи в китайському селі досягнутий завдяки збереженню системи моральних трудових традицій селянства [2, с. 66].
Приступаючи до здійснення реформ Ден Сяопін розраховував сполучити китайські трудові і моральні традиції з капіталістичними відносинами. 
У березні 1985 року в Китаї почалася реформа системи науки і техніки, ця реформа надала науково-дослідним організаціям і їх фахівцям сприятливі можливості для розвитку науково-технічних досягнень і їхнє поширення в різних сферах китайської економіки. Різко зросла кількість науковців, що почали підвищувати свій рівень в провідних університетах США та Великої Британії.
Керівництво Китаю розуміє важливість освітніх та наукових зв’язків з Заходом, тому вивчення англійської мови стали у країні справжнім «культом».
Але слід зазначити, що реформи відродили такі традиційні явища в Китаї, як «паньбі» - «суперництво, породжене заздрістю». Суперництво з заздрості, що просочило сьогодні всі пори китайського суспільства, особливо сильно виявляється на регіональному рівні. Крім цього слід зазначити і такі підсумки реформи, як збільшення імміграції в міста селян, приваблюваних більш високими доходами (і це теж багато в чому результат «суперництва»). Імовірно, його можна було віднести до звичайної конкуренції, породжуваною активно формується ринковим середовищем, але в ньому є присутнім і солідною дещицею менталітету рядового китайця, схильного до завищеної самооцінки і заниженої оцінки всіх інших. І на цьому ґрунті відроджується і розвивається, просочуючи всі сфери життя таке традиційне для Китаю явище як земляцтво. При який, людина, що досягла визначеної кар'єри намагається оточити себе вихідцями з тієї ж провінції, району, повіту, що і він, закриваючи тим самим шлях людям з інших областей, але можливо більш знаючим, чим його земляки.
Положення у вищих ешелонах влади залишалося в цілому стабільним. Основою стійкості стало загальне прагнення лідерів Китаю не допустити міжусобиць у нинішніх дуже складних соціально-економічних і політичних умовах. Перевага інтересів стабільності в політику Пекіна виразилося в прагненні зберегти статус-кво у всіх сферах громадського життя [1, с. 31]. У такий спосіб політична обстановка в Китаї у цілому залишалася стабільної, знаходячись у руслі будівництва соціалістичної ринкової економіки. І треба відмітити, що не дивлячись на успіхи індустріалізації, народне господарство Китаю продовжує залишатися вигадливим сполученням різнорідних частин, у відомому змісті — конгломератом, що включає як сучасну промисловість, так і примітивні по технічному рівні форми — традиційне ремісниче виробництво, традиційне виробництво в сільському господарстві.
Таким чином ми бачимо гармонійне поєднання європейських ринкових відносин з традиційними конфуціанськими цінностями.
Досвід Китаю може бути проаналізований та використаний при побудові сучасної Української держави, яка повинна прагнути долучити до європейських демократичних цінностей, при цьому не втрачаючи власні культурні надбання.
Література:
1. Городня Н.Д. Роль традицій у сучасному розвитку країн Сходу // Матеріали Міжнародної наукової конференції «Актуальні проблеми історії стародавнього світу». 17 травня 2007 р. - Київський національний університет імені Тараса Шевченка, 2007. - С.30-35.
2. Делюсин Л.П. Китайский капитализм или “социализм с китайской спецификой”? //Свободная мысль.- 1993.- № 12. - С. 52-66.
3. Козачок А.В. Конфуціанські цінності як основа розвитку азійських країн у ХХ столітті // Матеріали Міжнародної наукової конференції «Актуальні проблеми історії стародавнього світу». 17 травня 2007 р.- Київський національний університет імені Тараса Шевченка, 2007. - С.40-44.
4. Переломов Л.С. Конфуцианство и современный стратегический курс КНР. - Санкт-Петербург: Изд-во ЛКИ, 2007. - 256 с.

Секція ІІ.
ГРОМАДЯНСЬКЕ СУСПІЛЬСТВО СУЧАСНОЇ УКРАЇНИ
Сенченко Л.В.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
ludmila.senchenko@gmail.com
ВИКЛИКИ ДЛЯ ПУБЛІЧНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ У КОНТЕКСТІ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ІНТЕГРАЦІЇ
Особливий інтерес для національної системи публічного адміністрування сьогодні становить чітке розуміння змісту зобов’язань, які виникають із права Європейського Союзу у сфері діяльності публічних адміністрацій, а також забезпечення адекватних форм та методів їх діяльності відповідно до названих зобов’язань.
Серед найбільш відомих вітчизняних фахівців, що займаються питаннями європеїзації систем державного управління, її підготовки до функціонування в умовах європейського врядування, слід згадати: В. Авер’янова, І. Грицяка, О. Дергачова, Н. Колісніченко, І. Кравчук, Я. Малика, А. Пухтецьку, С. Ситник, В. Стрельцова, П. Шевчука та ін.
Взагалі у законодавстві ЄС відсутнє визначення поняття «публічна адміністрація». Однак цей термін нерідко зустрічається в правових нормах, прийнятих на рівні Європейського Союзу, – як у договорах, що засновують ЄС, так і в нормативно-правових актах, які є частиною acquis (правового доробку) ЄС.
З точки зору права ЄС не має значення, який державний орган і в який спосіб буде виконувати завдання, що виникають із членства держави у Європейському Союзі, аби лише він забезпечив належне виконання зобов’язань за установчими договорами, та гарантував результативність права ЄС на національному рівні. Виконання згаданих вище обов’язків держав-членів ЄС здійснюють їх органи державної влади та/або органи місцевого самоврядування (публічні адміністрації). Належне виконання зобов’язань, які виникають з положень права ЄС, вимагає відповідної координації дій у межах цілої системи державного управління держави-члена ЄС. Для того, щоб досягнути очікуваного стандарту в цій сфері, потрібно забезпечити високий рівень навичок державних службовців, службовців місцевого самоврядування та інших фахівців, а також забезпечення імплементації і застосування законодавства ЄС шляхом створення відповідних процедур і механізмів, що дають можливість отримувати необхідну інформацію та завчасно коригувати помилки, які можуть виникнути в даному процесі [1].
Сукупність згаданих вище чинників призвела до появи так званого «Європейського адміністративного простору» (European Administrative Space), який, головним чином, стосується питання інституційних рамок, процесів, загальних адміністративних стандартів та принципів функціонування державної служби.
Європейський адміністративний простір (ЄАП) складається із спільних стандартів для здійснення управління, які визначаються законом і запроваджуються через систему заходів, процедур та механізмів підзвітності. Хоча ЄАП не є складовою acquis ЄС, країни-кандидати повинні опиратись на його стандарти при реформуванні власних адміністративних систем.
Відповідно, Європейський адміністративний простір базується на:
європейських принципах публічного управління (адміністрування) та на спільних нормах і принципах європейського адміністративного права;
спільних цінностях та принципах організації державної служби;
схожих процедурах і механізмах координації політики, вироблення та впровадження урядових рішень;
стандартах якості громадських послуг;
обов’язкових процедурах консультування із громадськістю тощо.
У процесі заснування інституцій та застосування ними нових правил та норм, покликаних забезпечити дієздатність системи публічного адміністрування, виявилась низька адміністративна спроможність людського ресурсу – державних службовців, покликаних працювати за новими правилами і процедурами, втілювати нові стандарти надання послуг, вести діалог із власними громадянами та Європейською Спільнотою.
Оржель О. визначає «адміністративну спроможність» як високий рівень знань, вмінь та навичок, диференційованих залежно від рівня, посади, функціональних обов’язків та сфери діяльності службовця, які в сукупності гарантують ефективне вироблення та впровадження політики європейської інтеграції, забезпечують дієздатність системи державного управління, підвищують конкурентоспроможність держави, допомагають перетворити її на рівноправного партнера ЄС [2, с. 28].
Узагальнення досвіду реформ європейських країн у ході підготовки до членства дає змогу виявити три напрями спрямування реформаторських зусиль: 1) створення нових та реформування існуючих інституцій; 2) пошук та впровадження найбільш прийнятних алгоритмів функціонування інституцій (наприклад, процесів комунікації, координації, консультування, вироблення політики, звітування, розв’язання конфліктів і т. ін.); 3) професійне навчання та підвищення кваліфікації людського ресурсу (державних службовців, кадрів, персоналу), від якого врешті-решт залежить ефективне функціонування установи. [3]
Отож концепцію інституційно-адміністративного розвитку, що заклала підґрунтя для реформ, можна сформулювати таким чином: належне функціонування установи забезпечується сукупністю норм, що регулюють її діяльність, та належним виконанням цих норм людьми, які забезпечують функціонування установи.
Таким чином, влада та система державного управління є особливою частиною процесу інтеграції до Європейського Союзу, оскільки не існує однозначних та жорстких норм, які визначають модель публічної адміністрації, котра повинна бути запроваджена країнами-кандидатами. До держав-членів ЄС застосовуються так звані «вимоги про виконання». Держави-члени повинні бути здатними реалізовувати європейські законодавство та політики у своїх країнах.
Замість чітко сформульованих норм існує певний набір критеріїв, що стосуються адміністративних процедур та проходження державної служби, яких повинні дотримуватись органи державної влади, щоб відповідати цінностям демократичного суспільства. Ці критерії складають сутність Європейського адміністративного простору, чиї принципи повинні бути реалізовані кожною державою-членом ЄС. Як зазначалося раніше, право ЄС визначає виключно кінцеві результати діяльності національних державних органів та засади, якими вони повинні керуватись для досягнення цілей.
Підводячи підсумки, необхідно зазначити, що до завдань публічних адміністрацій віднесено транспозицію (перенесення) положень директив ЄС до національного правового порядку. Адже на практиці саме органи виконавчої влади відповідають за підготовку більшості проектів законодавчих актів щодо імплементації директив, які потім направляються до законодавчих органів. Належне виконання публічною адміністрацією функції імплементації має важливе значення, оскільки саме її ефективність безпосередньо свідчить про правильне виконання зобов’язань, які виникають із членства в ЄС. Саме такий напрямок, на нашу думку, дозволить подолати виклики, які стоять перед Україною на шляху до європейської інтеграції.
Література:
1. Гонціяж Я. Державне управління в контексті європейської інтеграції. – Київ. – 2015. – 27 с. – Режим доступу: http://parlament.org.ua/wp-content/uploads/2016/04/21.pdf
2. Оржель О. Європеїзація систем публічного адміністрування країн Центральної та Східної Європи у контексті підготовки до членства в ЄС // Вісник Національної академії державного управління. – 2010. – №2. – С. 22-30.
3. Чекаленко Л. Нові виклики європейської та євроатлантичної інтеграції як застереження для України // Вісник Національної академії державного управління. – 2009. – №2. – С. 211-218.

Дуднікова І. І.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
aspirant@kyiv.e-u.in.ua
ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ ПРОДОВОЛЬЧОГО РИНКУ
В УКРАЇНІ
Продовольчий ринок, як частина аграрно-промислового комплексу держави, відіграє вирішальну роль у забезпеченні населення продуктами харчування і є чи не найважливішою складовою національної безпеки. Саме від рівня розвитку продовольчого ринку залежить економічна стійкість і політична незалежність країни. Ця обставина потребує особливої уваги до державного регулювання продовольчого ринку країни.
Вирішальний вплив на формування стратегії розвитку продовольчого ринку мають дві важливі світові тенденції – глобалізація світової економіки та міжнародна економічна інтеграція. Процес глобалізації може надати нові можливості у розвитку зовнішньоекономічної інтеграції, укріпленні, а подекуди і розширенні позицій України на світовому продовольчому ринку. Одночасно він посилює вимоги до інноваційного розвитку. 
Деякі вчені відносять продовольчий ринок до тих ринків, для котрих глобалізація швидше являє загрозу, ніж отримання нових можливостей. Це пов’язано перш за все з низьким рівнем конкурентоспроможності підприємств харчової промисловості та сільського господарства. Набуття конкурентних переваг відбувається у запеклій боротьбі, в якій наша держава поки що не може брати активної участі. Загрози глобалізації пов’язані і з процесами лібералізації зовнішньоекономічної діяльності, які можуть призвести до зростання економічної продовольчої залежності та втрати ринків для вітчизняних виробників.
Перед підприємствами харчової промисловості та сільгоспвиробниками постає завдання якісного стрибка щодо ефективності та конкурентоспроможності. Зміни інституціональної та організаційної структури світового ринку продовольства має бути також предметом постійного моніторингу. Тенденції розвитку світової економіки відображають зміщення акцентів у стратегічному плануванні.
Продовольчий комплекс України, особливо зі вступом країни до ВТО, все більше включається до міжнародного обміну продовольчими товарами. Проте, зростаюча залежність вітчизняного виробництва від іноземних партнерів приводить до того, що значна частина вартості кінцевої продукції формується за межами країни. Ця тенденція становить загрозливий характер щодо продовольчої безпеки держави. [1. с. 37]
Український продовольчий ринок поки що недостатньо використовує можливості, що їх надає включення країни до ВТО. Він характеризується низьким рівнем інновацій, неефективним використанням ресурсів. Крім того, нажаль, діяльність підприємств галузі більшою мірою орієнтована на внутрішній ринок. Щодо пріоритетів стратегічного розвитку продовольчого ринку, то його стратегічне планування лише реагує на виклики, не передбачаючи їх.
 Глобальна конкуренція на світовому ринку продуктів харчування вимагає удосконалення державного регулювання розвитку продовольчого ринку. Мова йде перш за все про формування адекватної вимогам часу національної продовольчої політики, яка повинна включати цілу систему законодавчих, адміністративних та фінансово-економічних заходів. 
Активна регулююча роль держави у сфері продовольчого забезпечення пов’язана з високою соціальною значущістю харчової галузі. Нажаль, держава не забезпечує ефективну підтримку суб’єктів продовольчого ринку. Специфіка державного регулювання ринку харчових продуктів вимагає поєднання адміністративних та економічних методів впливу. Зростання виробництва та пожвавлення інвестиційної діяльності підприємств може бути забезпечено проведенням гнучкої податкової та кредитної політики. Особливої уваги потребує державна бюджетна політика. Хоча багато хто з політиків виступає проти прямої бюджетної підтримки вітчизняних підприємств харчової промисловості, досвід розвинених країн демонструє переваги такого втручання. Зокрема, прямі дотації щодо стимулювання цієї галузі проводять США, Китай, країни ЄС. Адміністративні методи, які вважають неприродніми для ринкової економіки, можуть на практиці виявитися досить дієвими [2].
В Україні державне регулювання розвитку продовольчого ринку здійснюють відповідні міністерства та відомства. Рівень нормативно-правового регулювання розвитку харчової промисловості поки що є недостатнім. Законодавство, що постійно змінюється, подекуди непродумана тактика внесення змін до діючих законодавчих документів не формують державну стратегію підтримки галузі, а, навпаки, руйнують її.
Для подальшого розвитку підприємств харчової промисловості в умовах глобалізації необхідно не лише державне фінансування галузі, а й підвищення ефективності регуляторної політики. Крім того, державне регулювання харчової галузі має спиратися на планування та прогнозування продовольчих ринків, структурну перебудову галузі відповідно до сучасних вимог, забезпечення інноваційної моделі розвитку, стандартизацію та сертифікацію продуктів харчування. 
Необхідно удосконалювати єдину загальнонаціональну стратегію забезпечення продовольчої безпеки шляхом запровадження адекватної умовам глобалізації протекціоністської політики. 
Література:
1. Березін О.В.Продовольчий ринок України / О.В. Березін -. К., 2017 -218с.
2. Сучасний стан розвитку продовольчого ринку / [Онлайн-ресурс] – Режим доступу: pidruchniki.com/.../suchasniy_stan_rozvitku_prodovolchogo_rink.

Щур Є. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
johnikdoc@gmail.com
ОСОБЛИВОСТІ КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВОГО СТАТУСУ БІЖЕНЦІВ І ВНУТРІШНЬО ПЕРЕМІЩЕНИХ ОСІБ В УКРАЇНІ
В УМОВАХ ГІБРИДНОЇ ВІЙНИ
На сьогоднішній день в Україні існує досить багато невирішених питань, що стосуються біженців і внутрішньо переміщених осіб. Особливо гострим це питання стало після анексії Криму та через проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях. Внаслідок цих подій значна частина населення відчула реальну небезпеку для свого життя, а також життя своїх рідних, і були вимушені просто залишити свої домівки. Насправді люди залишили напризволяще те, що роками набували. Таким чином, сьогодні Україна зіткнулась із не відомою дотепер для нашої держави проблемою – нагальною необхідністю вирішення низки питань, пов’язаних із вимушеними переселенцями, що донедавна не була настільки актуальною.
Головною характерною рисою внутрішньо переміщених осіб є той факт, що особи, переміщені всередині країни, – це, як правило, громадяни цієї ж держави, які були вимушені покинути свої домівки, щоб урятуватись від збройних конфліктів, проявів насилля або масових порушень прав людини.
Що стосується біженців, то в Україні є певний досвід щодо такої категорії осіб, що не можна сказати про внутрішньо переміщених осіб, адже біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань. 
Особливість конституційно-правового статусу обох категорій осіб полягає в тому, що зазначені категорії осіб були змушені покинути свої місця проживання для уникнення негативних наслідків ситуації у своїх державах або в конкретній області. Діяльність держави в цьому напрямі здійснюється, і конституційно-правові статуси таких категорій осіб відрізняються від інших громадян України. Насамперед державою надано додаткові права й гарантії, покликані полегшити процес зміни місця проживання та отримання такого соціального забезпечення, яке могло б хоч частково компенсувати всі незручності, що виникли в тій чи іншій категорії осіб. Проте конституційно-правовий статус біженців і внутрішньо переміщених осіб не зовсім відповідає дійсним потребам таких осіб і потребують подальшого покращення. 
Адже люди виїхали з країн, які були частиною їхнього життя, там були їхні рідні, близькі, друзі, і тепер ця країна не може забезпечити захист цим особам. Деякі просто переїхали в іншу область і лишили все, що нажили за багато років, покинули роботу якій присвятили пів життя , а це не так і мало, враховуючи скільки сил було втрачено.

Козинець А. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kozinetsnauka@gmail.com
ОСОБЛИВОСТІ МОТИВАЦІЇ ПРАЦІ В ДОМОГОСПОДАРСТВАХ
Раціональне використання трудових здібностей мешканців сільської місцевості є найважливішою умовою збалансованого розвитку її економіки. На сьогодні постала потреба у формуванні ефективної та сприятливої системи мотивації праці в домогосподарствах. Недостатній вплив мотивації в сучасних умовах не дає можливості домогосподарствам реалізувати свої потенційні можливості. 
Для того, щоб домогосподарство виконувало свої функції щодо забезпечення громадян продовольством, промисловості – сировиною, а сільське населення – повноцінними робочими місцями, які б давали йому змогу заробити на гідне життя, необхідно на державному рівні створити інституційне середовище (правила гри, традиції, обмеження) та передумови для підвищення рівня продуктивної зайнятості у даній сфері через удосконалення мотивації праці, розвиток конкурентних відносин (або посилення антимонопольного регулювання) у сфері прикладання праці сільських мешканців, цілеспрямовану соціальну політику, а також розробку та впровадження методичних рекомендацій щодо управління трудовими ресурсами. Спонукання людей до праці – об’єктивно необхідна умова розвитку будь-якого домогосподарства, тому мотивація праці вважається вирішальним чинником забезпечення і досягнення відповідних цілей.
Враховуючи, що людина працює не тільки й не стільки для задоволення першочергових матеріальних інтересів, скільки для комплексного забезпечення широкого кола потреб соціального, культурного й духовного характеру, тому всі наявні мотиватори праці поділяють на матеріальні та нематеріальні. При тому в різних галузях економіки почали використовувати цілу систему позазарплатних мотиваторів. Доведено, що саме вони справляють найістотніший мотиваційний вплив на ефективність роботи в домогосподарствах, а найважливіше – саме ці форми найбільше задовольняють очікування та потреби працівників [1, с. 78].
Праця в домогосподарстві дуже важка і потребує великого напруження всіх духовних та фізичних сил. Для повного розкриття і можливості використання цих сил потрібна постійна та стала мотивація до праці – раціональне поєднання мотивів і стимулів матеріального, морального та психологічного характеру. Тобто, затрачена праця має забезпечувати належний заробіток. При цьому важливо, щоб робітник у процесі праці й особливо при завершенні певного циклу робіт і отриманні кінцевих результатів у вигляді продукції або інших наслідків своєї діяльності відчував моральне творче задоволення, відчував радість і гордість від відчуття значущості для себе і суспільства одержаних результатів. За таких умов з особливою гостротою постає питання про пошук чинників, що спонукали б населення до праці в домогосподарствах. Підвищення рівня ефективності праці пов’язане з вивченням самих працівників господарств, потенціалу продуктивних здібностей і потреб, з дослідженням механізму формування й розвитку їх трудової мотивації [2].
Сучасне українське село характеризується послабленням трудової мотивації працівників в домогосподарствах, деформацією та руйнуванням трудових цінностей, зниженням трудової дисципліни, незацікавленістю у розвитку професійного рівня й наростанням трудової апатії. Основними проблемами, що потребують розв’язання, є подолання загальної тенденції до уповільнення економічного зростання, зупинення спаду виробництва і сучасної депресії, а також припинення неефективного використання ресурсів. Зміна негативних тенденцій на позитивні можлива лише у випадку продуктивної зайнятості сільського населення.
На формування мотивів і стимулів праці в домогосподарствах значною мірою впливають особливості аграрної праці, які залежать від природних, кліматичних, біологічних чинників; рівня механізації основних виробничих процесів; сезонності робіт; рівня розвитку виробничої та соціальної інфраструктури; рівня життя працівників сільського господарства; національного трудового менталітету; ролі у виробничому процесі, демографічного стану: його віку, здоров'я, кваліфікації, освіти тощо [3]. 
У структурі мотивації праці вагома роль належить соціальним факторам. Занепад соціальної інфраструктури села, системи соціального забезпечення працівників, демографічна криза на селі, наростання безробіття, низький рівень підготовки і перепідготовки кадрів, зниження доходів сільського населення стали головними причинами падіння інтересу до трудової діяльності в домогосподарствах та проживання в сільській місцевості загалом. Покращення цих параметрів та виховання найкращих фізичних і розумових здібностей, безумовно, є одним з важливих мотивів праці [4]. 
Ще одним із чинників, який впливає на трудову діяльність зайнятих в домогосподарствах, є соціально-психологічна атмосфера, тобто можливість одержати і побачити результати своєї праці; відчуття значущості й необхідності на роботі; делегування професійних завдань тощо. Мотивація особистості до ефективної праці характеризується направленістю на досягнення певної цілі, що виражає необхідність здійснення дій, які дозволяють її досягти. Разом із матеріальною зацікавленістю працівників велике значення має самоповага, незалежність у роботі, повніше використання своїх здібностей. Формування мотивації домогосподарств і підвищення їх якісної структури має ґрунтуватися на оздоровленні демографічної ситуації в сільській місцевості, яка може бути досягнута шляхом регулювання міграційного руху сільського населення, підвищення народжуваності, зниження смертності, зростання доходів населення.
Література:
1. Бугуцький О. А. Фактори розвитку мотивації праці / О. А. Бугуцький // Економіка АПК. – 2009. – № 7.
2. Терещенко В.К. Соціально-економічний розвиток сільських територій : навч. посіб. / В. К. Терещенко. – К., 2011. – 82 с.
3. Музиченко-Козловський А.В. Основні елементи механізму мотивування працівників / А.В. Музиченко- Козловський, А.В. Колодійчук // Науковий вісник НЛТУ України. – 2011. – Вип. 21.6. – С. 361–367.
4. Ісайкіна О.Д. Мотиваційний процес в сучасному аспекті менеджменту персоналу [Електронний ресурс] / О.Д. Ісайкіна // Економічний простір. – 2012. – №1(18). - Режим доступу до журн.: http://www.nbuv.gov.ua/ portal/soc_gum/Evu/2012_18_1/Isaikina.pdf

Севастьяненко О. В.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
Захист майнових інтересів у страхуванні
Страхування як система захисту майнових інтересів громадян, організацій та держави є необхідним елементом соціально – економічної системи суспільства. Страхування дозволяє зберегти кошти державного бюджету у випадках настання непередбачених природних, техногенних та інших явищ, є гарантом поновлення порушених майнових інтересів і одним із найбільших стабільних джерел довгострокових інвестицій.
Страхування виникло як засіб збереження матеріального благополуччя за умови настання випадкових, непередбачуваних, а також передбачуваних, але небажаних і таких, яких не можна уникнути випадків, з метою розподілу заподіяних окремим особам збитків між багатьма іншими членами суспільства, щоб полегшити тягар потерпілих. Роль страхування особливо важлива в контексті здійснення реформ, оскільки воно стимулює розвиток ринкових відносин та ділової активності, а також поліпшує інвестиційний клімат.
Сучасний стан правового регулювання діяльності суб’єктів ринку страхування в Україні та світі залежить від рівня розвитку законодавчої бази, інфраструктури, ефективності проваджуваної державою політики, якості нагляду за страховою діяльністю та фінансовим станом страхових організацій. Ці фактори обумовлюють стратегічну позицію страхування в країнах з розвинутою ринковою економікою. Діяльність страхових організацій, залежить від рівня їх довіри, страхової культури населення, стабільності економіки. 
Відсутність механізму саморегулювання ринку та недостатність повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг сприяли: стрімкому збільшенню обсягів заборгованості страхових компаній перед страхувальниками по виплаті страхового відшкодування та відповідно зменшенню довіри до страховиків, появі страховиків – банкрутів, зменшенню інвестиційної привабливості та заморожуванню ряду інвестиційних проектів за участю іноземного капіталу.
З метою вдосконалення страхової діяльності в Україні та її законодавчого регулювання необхідно здійснювати формування у населення відповідної правової свідомості та довіри до страхування; розробку єдиного блока гарантій захисту інтересів страхувальників та застрахованих; забезпечити підвищення відповідальності страхувальників та удосконалення в цьому напрямку чинного законодавства, що регулює страхові правовідносини.
У регулюванні вітчизняного страхового ринку залишається ряд невирішених проблем, серед яких найголовнішими на сьогодні є: а) недостатня узгодженість дій державних органів, що опікуються питаннями страхування, а також державних органів і страхових організацій, що призводить до безсистемних рішень і зниження загального рівня державного регулювання страхової діяльності; б) недостатній обсяг повноважень державних органів щодо застосування санкцій та притягнення до відповідальності юридичних і фізичних осіб за порушення страхового законодавства, що не сприяє підвищенню рівня відповідальності суб’єктів ринку страхових послуг; в) відсутність якісної системи обліку, звітності, розкриття інформації та нагляду за діяльністю страхових організацій.
На процеси подальшого розвитку інституту страхування як в Україні, так і за її межами, впливають проблеми різного характеру, більшість яких перебуває поза площиною страхового ринку, зокрема: повільні темпи ринкової трансформації та реструктуризації реального сектору економіки; значна частка тіньової економіки; збиткова діяльність більшості підприємств; приховані монопольні утворення тощо. Ухвалення цілого ряду законодавчих та нормативно-правових актів лише частково створило підґрунтя для розвитку доступного і привабливого для споживачів ринку страхових послуг та потребує суттєвого вдосконалення з урахуванням принципів та стандартів Міжнародної асоціації органів нагляду за страховою діяльністю.
Потребують законодавчого удосконалення правила та механізми функціонування і розвитку страхового ринку в Україні, приведення національного законодавства, що регулює відносини на ринку страхових послуг, у відповідність до стандартів Європейського Союзу, забезпечення максимального захисту страхових резервів шляхом впровадження спеціальних державних інвестиційних програм, усунення адміністративних бар’єрів для розширення числа пропонованих страхових послуг, щоб страхування стало ефективною та необхідною складовою життя кожної української родини, а також сприяло піднесенню вітчизняної економіки.
З метою вдосконалення захисту споживачів, необхідно створити інститут, який буде займатися судовими справами, пов’язаними зі страхуванням. Запровадження такого інституту насамперед захистить найслабкіших учасників ринку – споживачів страхування. В Україні інститут з прав страхування може зменшити навантаження на судову систему та Нацкомфінпослуг. Крім того, він сприятиме підвищенню надійності страхового ринку.
На сучасному етапі, заходами щодо ефективного розвитку страхової діяльності в Україні має стати:
- утворення національної системи страхових послуг, здатної забезпечити надійний захист довгострокових інвестиційних ресурсів;
- посилення відповідальності страхових компаній перед страхувальниками за невиконання своїх зобов’язань;
- проведення масового всеобучу громадян при необхідності здійснення страхування;
- підвищення вимог страхових організацій щодо формування статутних фондів;
- забезпечення системної стабільності та створення необхідних умов для розвитку ринку страхових послуг на базі здорової внутрішньогалузевої та міжгалузевої конкуренції;
- посилення контролю за страховими організаціями на ринку страхових послуг шляхом попереднього, поточного й оперативного контролю за діяльністю всіх професійних учасників страхової діяльності;
- встановлення нових правил й нормативів, що стосуються тарифікації страхових послуг;
- встановлення нових процедур й заходів, спрямованих на оздоровлення фінансового стану страховика.
- забезпечення конституційних гарантій єдності економічного простору й вільного переміщення фінансових послуг і коштів, створення умов для розвитку конкуренції на ринку є одним із важливих елементів державної політики;
- створення гарантійного фонду для забезпечення виконання зобов’язань перед страхувальниками, в разі банкрутства страховика.
Отже, страхування має величезні можливості сприяти економічному та соціальному розвитку країни, так і вирішувати проблеми кожного учасника страхових відносин.
Література:
1. Закону України "Про страхування": Закон України від 4 жовтня 2001 р. // Офіційний вісник України. – 2001. - № 44. – Ст. 1951.
2. Арутюнян Р.Р. Страховий ринок України у глобальному середовищі. Вісник соціально-економічних досліджень.-2013 Вип.2(2)
3. Кривошлик Т. Сучасний стан страхування майна громадян в Україні // Страхова справа. – 2012. - № 2. – С. 26 – 29.
4. Страхове право України: Навч. посіб. / За ред. Ю.О. Заіки, С.А. Пилипенко – К.: НАВС, 2012. – 256 с.

Пашкова О. Б., Горохова-Торовик А. П.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
oksanita-mail@ukr.net, allatorovuk@ukr.net
ОСНОВНІ ТЕНДЕНЦІЇ ПРОТЕСТНИХ НАСТРОЇВ УКРАЇНЦІВ:
ВІД РЕВОЛЮЦІЇ ГІДНОСТІ ДО СЬОГОДЕННЯ
Серед української влади (представників будь-яких політичних сил) за весь період української незалежності склався стереотип, що якщо протестних акцій не відбувається, або якщо вони відбуваються за незначної чисельності то суспільство на них не налаштоване. Досить помилковий підхід з врахуванням того, що новітня українська історія позначилася вже Революцією на граніті, Помаранчевою революцією та Революцією Гідності.
Загальновідомо, що протестні настрої накопичуються і за наявності певного серйозного каталізатора вони можуть проявитися у практичному вигляді. Крім того протест може проявлятися в ігноруванні і навіть бойкотуванні рішень влади. Як то кажуть, від неефективних законів нас рятує погане виконання. Українська правда життя, на превеликий жаль. Тому, хочеться застерегти тих політиків, які впевнені, що українське суспільство в нинішньому його стані не спрямоване на протестні дії.
Специфіку протестних настроїв, зазвичай вважають самодостатнім індикатором ефективності політичної і правової системи та одним із основних показників довіри населення до державної влади. Зрештою, політико-правовий контекст реалізації права українців на мирний протест неодмінно позначається на розвиткові сучасного українського громадянського суспільства. 
 Сьогодні, як і протягом усієї незалежної української історії (за винятком недовготривалих післяреволюційних періодів) , зневіра українців до політики та політиків є достатньо високою. Водночас, за історичною логікою потужні протести та революції у тій чи іншій країні відбуваються не так часто (раз на 30-50) років , оскільки проведення корінних змін (якщо вони відбуваються насправді) у суспільстві не може відбуватися через короткі проміжки часу. Але, якщо ці корінні зміни не відбуваються й народ щодня отримує докази олігархізації політиків, які прийшли до влади на революційних гаслах демократичних та якісних змін та щодня втрачає надію що з часом відбудуться? Нагадаємо, що лише 9 років розділяють Помаранчеву революцію та Революцію Гідності.
Революція Гідності стала найбільш масовим протестним заходом в історії сучасної України. Стрімкий рух тогочасної України до цілковитого авторитаризму з його зневагою до засадничих прав людини, тотальною корупцією, свавіллям правоохоронних органів, репресіями та терором – став для народу очевидним. Саме це й змусило українців вийти спочатку на вулиці Києва, а потім й інших міст України. Пам’ятаємо Небесну сотню й звитягу тисяч українців в боротьбі за гідне майбутнє. Проте системне реформування держави , яке обіцяли політики зі сцени Майдан так і не було втілено в реальність, натомість українців щодня тішать абстрактними здобутками абстрактних реформ або шокують реальними реформами на кшталт медичної реформи 2017 року. 
На думку Євгена Головахи, заступника директора Інституту соціології НАН України, поточну ситуацію в Україні народ сприймає значно гірше, ніж на початку 2014 року коли були великі сподівання на те, що ми все ж таки почнемо змінюватися. «Тобто настрої погіршилися, розчарування вище, ніж в 2014 році, але при цьому цінності – глибинні мотиви людської поведінки і те, що регулює активність людей – покращилися. Люди стали приділяти більше уваги цінностям», зазначив Євген Головаха в одному із своїх інтерв’ю [1].
Заступник директора Інституту соціології НАН України переконаний, що ідея третього Майдану, абсолютно не знаходить підтримки, адже люди розуміють, що це може призвести до дезорганізації суспільства і навіть до втрати державності. Але існують зовнішні сили, які в цьому зацікавлені. Український народ ще не знайшов механізмів конструктивного протесту, які б допомогли змінити ситуацію, наголошує Є.Головаха. Конструктивні форми протесту повинні очолювати, по-перше, політична опозиція. Але, на жаль, у нас опозиція – це або фейкові протести, або інтриги опозиційно налаштованих політичних сил. Вони так і не сформулювали власну програму, яка змогла б стати альтернативою програмою влади і за яку вийшли б люди. Такої програми в опозиції немає, зазначив соціолог. Друга ж сила, здатна очолити конструктивні протести – це громадянське суспільство. Але, на жаль, відмічає Є. Головаха, волонтери як феномен, нехай і викликають велику довіру і повагу, все ще не перетворилися на потужний громадянський спротив. [2]
Директор фонду «Демократичні ініціативи» Ірини Бекешкіна теж зазначила, що рівень протестних настроїв українців за останній рік знизився. «Однак, якщо українці і вийдуть на вулиці, то мирною революцією це вже не закінчиться, оскільки у суспільства достатньо рішучості і зброї на руках», зазначила вона в одному із своїх виступів [2].
Аналізуючи результати опитування Соціологічної групи "Рейтинг", проведеного з 28 жовтня по 14 листопада 2017 року можна зробити наступні висновки: 68,2% українців вважають, що нинішня ситуація в країні є напруженою. Досить значний відсоток (21,9%) назвав її вибухонебезпечною, і лише 6,2% опитаних відзначають, що ситуація в країні стабільна. Результати опитування свідчать про те, що населення України зараз віддає перевагу мирним та не надто радикальним формам протесту, таким як участь у виборах (59%) та підписання різноманітних петицій та звернень громадян (27%). Більшість опитаних (59,9%) сьогодні не підтримали б організацію нового Майдану. 22,5% підтримали б Майдан, але особисто не брали б у ньому участі. І лише 9,2% тих, хто готовий особисто взяти участь в новому Майдані. 
Якщо дивитися за регіонами, то ситуація трохи інша – є окремі області, де протестні настрої українців значно більші. Західна Україна в цьому плані – "найгарячіший" регіон [3].
Наприкінці вересня Інститут соціології НАНУ та Фонд «Демократичні ініціативи імені Ілька Кучеріва» оприлюднили дані ще одного дослідження, метою якого було оцінити рівень соціальної напруженості та протестних настроїв у суспільстві. Соціологи оцінили середній бал напруженості в 6,79 за десятибальною шкалою.
Загалом висновок такий: з 2011по 2016 роки протестні настрої у людей зростали, а от в 2016-му почали падати. Тобто сьогодні, в 2017 році вже немає такого великого напруження серед населення , яке ще було в минулому році. Чи посприяло цьому, в тому числі, безвізовий режим із ЄС та можливість виїзджати на легальні та нелегальні заробітки до країн Європейського союзу ( до чого сьогодні вдаються тисячі українців змушених утримувати свої сім’ї в такий спосіб) ще варто дослідити, на нашу думку.
На основі соціологічних досліджень можна зробити висновок, що рівень протестних настроїв українців знизився, але тотальний непрофесіоналізм та корупція політиків може змінити цю тенденцію на протилежну, та й а рівень довіри до правлячої команди сьогодні ще нижчий ніж до попередньої влади, що теж , в свою чергу, є одним із ризиків дестабілізації. Позитив в тому, що, на нашу думку, в українського народу з’явилися цінності – які набагато вищі, ніж бути маріонетками нашої влади. З’явилося розуміння, що на владу можна тиснути і не обов’язково акціями протесту. Ефективніше діє активність громадськості на низовому рівні та вплив на місцеву владу.
Водночас, зневіра українців до політики та політиків є достатньо великою, і хоча, за історичною логікою, революції у тій чи іншій країні відбуваються раз на 30-50 років, (оскільки проведення корінних змін, якщо вони відбуваються насправді) у суспільстві не може відбуватися через короткі проміжки часу. Але, якщо ці корінні зміни не відбуваються й що відбудуться надія вже втрачена? Пам’ятаємо, що лише 9 років розділяють Помаранчеву революцію та Революцію Гідності. 
Література:
1. Соціолог Ірина Бекешкіна: мирних майданів в Україні вже не буде / [Електронний ресурс]. – Режим доступу:http: //www.umoloda.kiev.ua/number/3107/180/107797/
2. Голуб. А. Чи готові українці до протестів / [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://tyzhden.ua/Society/202559
3. Накипіло: які області України готові вийти на Майдан / [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://24tv.ua/nakipilo_yaki_oblasti_ukrayini_gotovi_viyti_na_maydan_n895281
Рогозінський Д. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
Historymaker.500@gmail.com
ДЕРЖАВНА ПОЛІТИКА ЗІ ЗБЕРЕЖЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПАМ'ЯТІ В КОНТЕКСТІ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ІНТЕГРАЦІЇ
Розбудова євроінтеграційних процесів в Україні актуалізує в тому числі проблему визначення власних шляхів примирення та інтеграції до європейського простору. В цьому контексті державна політика, спрямована на збереження історичної пам’яті українського народу, повинна розглядатися не тільки як спосіб відновлення національної та культурної ідентичності українського суспільства, але й слугувати формою примирення з європейськими сусідами.
Довгий час в незалежній Україні проблема відродження національної пам`яті супроводжувалася доволі непослідовною державною стратегією [1, с. 107]. Каталізатором змін слугували обидві революції. Перші кроки для відновлення та збереження національної пам’яті в рамках державної політики були зроблені після Помаранчевої революції Президентом В. Ющенком, коли Указом від 11.07.2005 було ініційовано процес створення Українського інституту національної пам’яті (УІНП) [2]. В результаті роботи інституту було переглянуто багато суперечливих моментів історії ХХ століття, ініційовано ряд законів. Нове дихання діяльність інституту отримала після Революції Гідності, коли політика з декомунізації і вшанування ветеранів ОУН-УПА отримала офіційну державну підтримку, що викликала не лише внутрішній, але й міжнародний резонанс. Як зазначає А. Умланд: “діяльність інституту в напрямку вшанування крайнього націоналістичного руху суперечить принципам, що лежать в основі всієї європейської інтеграції” [3]. Найбільш гострою тема історичної пам’яті постала у відносинах з Польщею, яка вважається одним з основних союзників України в ЄС. Наприклад, польський міністр зовнішніх справ Вітольд Ващиковський заявою “Україна з Бандерою не ввійде до Європи” констатував, що буде ветувати вступ України до Європейського Союзу, якщо історичні проблеми та питання прав меншин не будуть вирішені [4]. Польський міністр пояснив, що Польща не повторить помилки 1990х років, а це в свою чергу може призвести до небажаної ситуації, яка склалася на прикладі Греції та Македонії, в результаті чого Македонія не може вступити до НАТО та розпочати переговори щодо членства в ЄС [4]. Відповідні заяви безумовно свідчать про можливість перегляду деяких аспектів двосторонньої політики. Подібне неприйняття відновлення історичної пам`яті свідчить також про відсутність двостороннього діалогу в цьому питанні, який тільки розпочався після ескалації конфлікту, в тому числі у зв’язку з “чорними списками”, наприклад, заборони на в’їзд до Польщі секретарю Державного комітету з питань увічнення пам'яті учасників АТО, жертв війни та політичних репресій Святославу Шереметі. Паралельно збільшується кількість статей в західній пресі, які присвячені проблемі націоналізму і вшануванню суперечливих постатей минулого українською владою. Крім того, загострення відносин із Румунією і Угорщиною щодо питання нацменшин і закону про освіту теж супроводжувалося досить різкими заявами щодо України, зокрема її євроінтеграційних прагнень. Зрештою, спільна декларація за результатами останнього саміту Східного партнерства показала більшу солідарність ЄС з позицією наших сусідів щодо закону в справі нацменшин [5]. Все це сприймається позитивно тими, хто зацікавлений в послаблені зовнішньої підтримки України, а також посилює вплив антиукраїнських угрупувань, що виступають проти надання допомоги Україні [6]. Водночас Європа, яка вирішила подібні проблеми досить давно, явно не сприймає таку політику нагальною і зрілою в умовах війни на Сході, окупації Криму і економічного занепаду. 
УІНП провів роботу з висвітлення на державному рівні різних історичних подій, що можна побачити в звіті про його діяльність [7]. Однак коли мова йде про неоднозначні події та постаті, які викликають різні реакції у європейських країн, зокрема Степана Бандери, Романа Шухевича, важливо вести помірковану і далекоглядну політику [3]. Через позицію України в історичному питанні, подальша інтеграція в ЄС може зазнати послаблення. Більш того, спірні сторінки минулого можуть бути активно задіяні в інформаційній війні проти України [8]. І тут питання, чи для цього найкращий момент? Як зазначає В. Бабка, політика вшанування історичної пам’яті “є важливим ресурсом для легітимації європейського демократичного курсу України” [1, с. 176]. Однак на даний момент це скоріше мета, ніж наявна ситуація. Європейські країни зуміли подолати основні протиріччя після закінчення Другої світової війни. Багато в чому це відбулося завдяки діалогу і вмінню визнавати неприємні сторони історії. Очевидно, що подібного очікують від офіційного Києва, а саме спільної позиції щодо історичних подій.
Література:
1. Бабка В.Л. Історична пам`ять як фактор політичного впливу в незалежній Україні / Дис... канд. пол. Наук: 23.00.03. – Ніжин, 2016. – 249 с.
2. Карлова В. Особливості відновлення історичної пам’яті українського народу у контексті аналізу досвіду постсоціалістичних країн / В. Карлова // Ефективність державного управління: Збірник наукових праць Львівського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України / За заг. ред. проф. В. С. Загорського, доц. А. В. Ліпенцева. – Львів: ЛРІДУ НАДУ, 2008. – Вип. 14/15. – С.203-215.
3. Umland A. Bad History Doesn’t Make Friends [Електронний ресурс]. – October 25, 2016. – Режим доступу: http://foreignpolicy.com/2016/10/25/bad-history-doesnt-make-friends-kiev-ukraine-stepan-bandera/?utm_content=buffer85742&utm_medium=social&utm_source= facebook.com&utm_campaign=buffer
4. Ukraine will not enter Europe with Bandera - Polish MFA [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://frontnews.eu/news/en/6119
5. Спільна декларація Саміту Східного партнерства: текст документа [Електронний ресурс]. – Брюссель, 24 листопада 2017 року. – Режим доступу: http://www.eurointegration.com.ua/articles/2017/11/24/7074139/
6. Iwaniuk O. Poland–Ukraine relations: The ball is in your court [Електронний ресурс]. – October 31, 2017. – Режим доступу: http://neweasterneurope.eu/2017/10/31/poland-ukraine-relations-ball-court/
7. Звіт українського інституту національної пам’яті з реалізації державної політики у сфері відновлення і збереження національної пам’яті у 2016 році [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.google.com.ua/url?sa=t&rct=j&q=&esrc=s&source=web&cd=10&ved= 0ahUKEwiQ5d_qm_7XAhUCzaQKHYzRDr0QFgh5MAk&url=http%3A%2F%2Fmemory.gov.ua%2Fpage%2Fzvit-ukrainskogo-institutu-natsionalnoi-pam-yati-z-realizatsii-derzhavnoi-politiki-u-sferi-vidn&usg=AOvVaw3cOiBpCoEF9evHA8EQHTdi
8. Faschisten-Kult: "Ukraine vergrault durch radikalen Nationalismus ihre westlichen Unterstьtzer" [Електронний ресурс]. - 26.10.2016. – Режим доступу: https://deutsch.rt.com/ gesellschaft/42414-bandera-kult-ukraine-vergrault-durch/

Москальчук О. О.,
Міжнародний університет логістики і транспорту
(м. Вроцлав, Польща),
soc-gum-eu.kyiv@ukr.net
ПОЛЬСЬКА ОСВІТА ОЧИМА УКРАЇНСЬКИХ СТУДЕНТІВ
Польща - європейська держава, у людей зовсім інший менталітет та інакші погляди на сучасність. На мій погляд життя у Польщі суттєво відрізняється від звичного нам життя в Україні. Відмінність полягає у багатьох аспектах: кар'єра, фінансові можливості, людські взаємовідносини, "якість" життя. 
Після закінчення вищого навчального закладу для студента відкриті практично всі дороги, для того, щоб знайти своє місце в житті. Я вже 4 роки живу в Польщі та 3 роки навчаюся у Міжнародному університеті логістики і транспорту в місті Вроцлаві (Miкdzynarodowa Wyїsza Szkoіa Logistyki i Transportu we Wrocіawiu). 
Перед тим як прийняти рішення про навчанням за кордоном я навчалася у Київському Торгівельно-економічному коледжі при КНТЕУ. Тому з впевненістю можу сказати, що різниця між навчанням в Україні та Польщі істотна. Освіта тут більш гуманна по відношенню до студентів, більш досконала та сучасніша подача матеріалу, взаєморозуміння між студентами та викладачами. А це звичайно приваблює українського студента. 
Якщо в 2015 році зафіксована кількість українських студентів в Польщі складала близько 35 тис. осіб, то в 2017 році - їх чисельність перевищує 65 тис. Стрибок у зростанні кількості українців серед студентів Польщі спричинений, в основному, не стабільною ситуацією на Батьківщині. 
Найбільшою популярністю, при виборі університету, користуються такі польські вищі навчальні заклади:
– Варшава (Університет Варшавський та Політехніка Варшавська); 
– Краків (Яггелонський університет);
– Вроцлав (Політехніка Вроцлавська);
– Познань (Університет ім. Адама Міцкевича). 
Щоб отримати освіту європейського рівня потрібно серйозно поставитися до вибору ВНЗ. Якщо обирати між таким собі державним вишем і хорошим приватним, то на мою думку – краще приватний, а якщо ж вступаєте до якогось маловідомого приватного вишу, що знаходиться десь в кінці всіх рейтингів, будьте готові до рівня українського коледжу за немалі гроші. 
Фактори, що приваблюють українських студентів:
- диплом європейського зразка, який визнають провідні країни світу, що дає можливість рухатися далі. На жаль українські дипломи навіть "міжнародного зразка" визнають далеко не всюди;
- велика ймовірність працевлаштування одразу після здобуття освіти, в чому теж сприяють зі сторони ВНЗу;
- більше цікавої та корисної практики. Число практичних занять перевищує кількість теоретичних, що робить навчальну програму більш привабливою для студентів. Практичні заняття часто замінюють поїздками на підприємства, заводи, лікарні (залежно від факультету), що дає змогу побачити реалії обраної професії.
- Вартість подібна до вартості навчання в Україні, а в деяких вузах навіть менша. Особисто я плачу 1700$/рік.
- Безкоштовне навчання для молоді з Криму та зони АТО.
Початок навчального року в Польщі припадає на 1 жовтня. Навчальний рік ділиться на 2 семестри, після кожного з яких екзаменаційна сесія. Всі екзамени проводяться в письмовому, або тестовому виглядах. Оцінки з іспитів викладачі вносять до віртуального деканату. 
Віртуальний деканат (wirtualny dziekanat) – це особиста веб сторінка для студента. На ній знаходяться всі особисті данні студента: залікова книжка, облік оплати навчання, всі оголошення щодо занять та різних заходів, електронні пошти викладачів та інше. Як на мене, це набагато практичніше, ніж звичайна залікова книжна, яку так часто боїшся загубити.
Підсумовуючи все вищесказане зазначу, що дуже перспективно з позиції швидкого працевлаштування, здобувати вищу освіту в Польщі. Завдяки доступності та високому професіоналізму викладацького складу більшості університетів, українські студенти мають можливість не тільки отримати європейський диплом, але й стати дійсно висококласним фахівцем в обраній галузі. 
Я не шкодую про свій вибір! За весь час життя в Польщі я дізналася багато нового та цікавого, вивчила польську мову, багато подорожувала, вивчаючи європейську культуру, проаналізувала різні аспекти суспільного життя та зробила висновок, що я на правильному шляху. На майбутнє хочу побажати всім впевненості в своїх діях, розвитку та досягнення поставлених вами цілей перед собою!

Кондюк В. І.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
king-latte@mail.ru
ВІДРОДЖЕННЯ СЕРЕДНЬОГО КЛАСУ В УКРАЇНІ
ЯК ЗАПОРУКА ЇЇ КОНКУРЕНТОЗДАТНОСТІ В ХХІ СТОЛІТТІ
Усяка спільнота людей, будь-який соціум ставлячи собі за мету досягнення "загального блага", завжди намагається якомога найбільш повною мірою раціоналізувати шляхи та методи здійснення цієї мети.
Процес раціоналізації тоталітарного суспільства полягає в одержавленні усіх сфер соціального буття індивіда, підкорення його власної волі - волі держави, наявності безальтернативної офіційної ідеології, що виключає будь-яке відхилення від встановлених соціальних норм.
Виходячи з контексту даної роботи зазначимо, що на нашу думку, стаючи на початку свого правління фактором, який консолідує творчий владно-державницький потенціал, дуже скоро тоталітарна держава стає тягарем суспільства, стримує його розвиток, оскільки ідеї подальшого розвитку консервуються на рівні владного "верху" і не оновлюються за рахунок існуючих у суспільстві альтернативних ідей, тобто не трансформуються у нові. Іншими словами не оновлюються, а тому починають гальмувати суспільно-політичні процеси.4
Наша сучасність яскраво доводить нам наскільки важливим є аспект раціоналізації суспільства у процесі його політико-соціального та історичного розвитку. Усяке суспільство, що прагне стати громадянським, збудувати правову державу повинне постійно замислюватись над найбільш раціональним шляхом їх досягнення. Цей раціональний шлях полягає саме в його постійній модернізації, тобто, постійній зміні, ускладненні політичних, економічних і культурних структур та їхніх функцій відповідно до потреб раціонального та ефективного існування суспільства.
Але все ж хотілося б зазначити умови за яких відбувається неорганічна модернізація:
Соціальна диференціація – процес і стан подрібнення певної соціальної цілісності на складові частини чи елементи.
Основні перепони для формування середнього класу в Україні:
– складність сприйняття модернізаційних цінностей на тлі місцевих норм та звичаїв;
– несприйняття "вестернізації" частиною населення, оскільки вона має у собі невідповідність її (цієї частини) потребам;
– домінування центру та контроль ним модернізаційної ініціативи регіонів.
То ж, як бачимо, модернізаційні процеси, маючи на меті раціоналізацію суспільно-політичної, культурної, економічної сфер несуть окрім позитивних, досить велику кількість негативних моментів, з якими так або інакше суспільство рано чи пізно зіштовхується, знаходячись на шляху перетворень. Тому нагальною є потреба дослідження саме процесів проходження модернізації у всіх стадіях, з метою збереження поступального розвитку суспільства та його рівноваги.
Отже, як зазначалося вище, перебіг процесів модернізації має складний та суперечливий характер, протікає неоднаково у різних країнах, має свої особливості притаманні кожній країні, що перебуває у процесі трансформації. Поряд з загальномодернізаційними цінностями існують і загальномодернізаційні чинники дестабілізації, що супроводжують процес політичної і соціальної модернізації, з якими неодмінно зіштовхуються суспільства, які оновлюються.
В тій або іншій мірі усі ці чинники присутні в тих країнах, які йдуть шляхом модернізації, оскільки модернізація за своєю суттю є порушенням існуючого в інертних суспільствах спокою, тому як цілісний дестабілізуючий процес вона має складниками дестабілізуючі чинники. Кожна країна, що модернізується намагається знайти свої рішення цих проблемних ситуацій, максимально оптимізуючи дані рішення до умов певного соціуму. Але існують і певні напрацювання з приводу подолання таких чинників і у загальній практиці.
Скажімо, навряд чи буденна свідомість індивіда, здатна адекватно сприйняти зміни у стандартах споживання, тому перш за все зміна цих стандартів повинна відбуватись на рівні свідомості.
По-друге потрібно постійно (при проходженні процесу реформування) знаходитись у стані діалогу: держава-соціум, що дасть змогу мотивувати індивідові певну суспільну нестабільність об'єктивною необхідністю суспільно-політичних змін, у разі ж коли існує певна відірваність держави від суспільства виникає непорозуміння між ними, що призводить до напруги. Це ж повною мірою є справедливим щодо створення нових схем суспільного будівництва.
Це досить цікавий момент, оскільки залучення соціуму до свідомого вибору найбільш ефективним уявляється нам через референдум (скажімо коли, наприклад, у грудні 1991 року народ України обирав подальший шлях свого розвитку), і це дійсно так, але при наявності певних "але", а саме при наявності чіткої диференціації питань, які розв'язуються референдумом, а які ні (знову ж таки вдалим прикладом може слугувати прийняття "всенародно" лукашенківської Конституції у Білорусі, або ж намагання винести питання прийняття Конституції "всенародно" на нещодавньому референдумі в Україні, але остання, спираючись на набутки світового досвіду модернізації, власний здоровий глузд та Конституцію відмовилася від такого формулювання питання).
Можна запропонувати такі заходи щодо зменшення рівня безробіття в Україні.
– зниження податків для підприємств, за умови збереження робочих місць (для компенсування витрат на прийом нових працівників);
– надання державою пільгових кредитів для виплати зарплати додатково зайнятим на виробництві, які за розміром будуть дорівнювати зарплаті;
– створення нових робочих місць, за рахунок взяття кредитів для технічного переобладнання і розширення підприємств;
– створення центрів навчання молодих людей тим професіям, шанси на зайнятість у який найбільш високі.
Отже, головними причинами досить високого рівня безробіття на сьогоднішній день в Україні є такі: спад економіки і відповідне скорочення сукупного попиту на робочу силу; структурні зрушення (міжгалузеві, внутрішньогалузеві, регіональні); рух робочої сили (професійний, соціальний, регіональний).
Білоус Д. В.,
Бізнес-коледж ПВНЗ “Європейський університет”,
das605@ukr.net
СПЕЦИФІКА ФОРМУВАННЯ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА
В УКРАЇНІ В ПОСТРЕВОЛЮЦІЙНИЙ ПЕРІОД
З моєї точки зору Україна переживає складний період: з одного боку, Помаранчева революція зміцнила віру людей у себе, піднесла їх громадянський дух, високо поставила цінність свободи, а з іншого боку, суспільство поки що не змінилося інституційно. Нові правила взаємодії громадян ще належить утвердити – силами того самого громадянського суспільства, яке на думку деяких аналітиків щойно з’явилося (а точніше – політично проявилося) у період Помаранчевої революції.
Перехід від високих прагнень та екстремальних переживань до рутинної повсякденної діяльності у рамках застарілих інституцій здатне призвести до підвищеного рівня невдоволеності, певних розчарувань, і… до намагань «затримати» революційне минуле. Суспільство виявляється неготовим надавати підтримку новим урядовцям такою ж мірою, якою воно виявляло опозиційність до старих. Виникає синдром постреволюціонаризму, одним із проявів якого є заяви про «довічну опозиційність» тих чи інших структур (як наприклад «Пори») чи суспільних верств (як наприклад інтелектуалів, насамперед журналістів). Саме через цей синдром, а не через неадекватність політики уряду, будь-які невдачі владної команди сприйматимуться значно болючіше, ніж раніше, коли влада була відчужена від народу і коли їй не довіряли.
Б. Акерман дає таке визначення революції: “Революцією називаємо увінчані успіхом зусилля, оперті на колективній і свідомій мобілізації, метою яких є зміна існуючих принципів і практик, що стосуються основної сфери життя”. Він вважає недоречним наполягати, щоб революцією називались лише ті події, які ведуть “до абсолютної зміни існуючих засад”. Адже ця умова – нереальна для виконання.
Звернімо увагу на те, наскільки влучно такий підхід до розуміння суті і призначення революції характеризує українську Помаранчеву революцію, яка забезпечила грандіозний зсув у свідомості людей, зробивши кожного з них громадянином, а усіх разом – нацією (у політичному сенсі).
Помаранчева революція відстояла національну гідність українців; вона зв’язала в один вузол прагнення чесних виборів, справедливого, демократичного ладу, гідного життя для всього народу України, продемонструвавши єдність усіх соціальних та етнічних груп, сформувавши політичну національну самосвідомість. Це є добре підґрунтя для подальшого руху в напрямі зміцнення українського суспільного та державного патріотизму.
Які причини призвели до нової революції (Революція гідності)? Невдоволення жителями України дією влади як на міжнародній арені так і в середині країни, сюди можна віднести побиття студентів на Майдані наприкінці листопада 2013, відмова від підписання асоціації з ЄС, тобто відмова від зовнішнього напрямку європейського розвитку країни.
Пєгушина Д. А.,
Бізнес-коледж ПВНЗ “Європейський університет”,
daryna_pegushyna@yahoo.com
МОДЕРНІЗАЦІЙНИЙ ПРОЦЕС РОЗБУДОВИ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА В УКРАЇНІ: ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ В УМОВАХ ІНФОРМАЦІЙНОЇ ТА ГІБРИДНОЇ ВІЙНИ
Події останніх років в Україні стали показником того, що розвиток суспільно-політичного устрою залежить не тільки від політичної упорядкованості та організації, а й від народної самосвідомості. Самоорганізація громадян вже в котрий раз підтверджує те, що має позитивний та ефективний вплив на стан країни у міжнародній(рейтинговій) арені. Громадянське суспільство стало так званою опорою захисту національного суверенітету, а також територіальної цілісності України на момент Революції Гідності та протидії зовнішньої агресії з боку Російської Федерації. 
Вже декілька років триває явище, яке по різному систематизують як в українському суспільстві так і всесвітньому. Гібридна війна дала поштовх нових подій і течій, втім маємо результат. Повернемось спогадами до Євромайдану, це була колосальна за своїм масштабом протестна акція, що призвела до краху стратегічного плану Російської Федерації. Кожен п’ятий дорослий громадянин України, або майже 10 мільйонів, безпосередньо чи опосередковано брали участь у подіях Майдану[1].
Наслідками Революції гідності стали:
•	Відхилення безпосередньої загрози знищення України Росією;
•	Відновлення основних громадянських свобод, порушених «диктаторськими законами»;
•	Припинення експлуатування ресурсів країни кланом Януковича;
•	Відновлення можливостей для реформування країни;
•	Відновлення руху України до Європи;
•	Становлення України у світовій громадській думці як держави з власною самобутністю, гідністю та історією;
•	Зростання самоповаги, патріотизму та солідарності громадян України.
Взірцевим є те, що нарешті ми виконали всі 144 вимоги Європейського Союзу завдяки громадської діяльності, а також зусиллям органів влади. Відтепер громадяни України офіційно отримали безвізовий перетин кордону з країнами Європи. Зрештою, наслідки не оминули, зіткнулися із занепадом інфраструктури, економіки, політичної діяльності, культури та соціально-гуманітарного стану. За три роки в Україні сталося майже 900 терактів, більше половини з них було скоєно в Луганській і Донецькій областях. Перший теракт відбувся в ніч на 3 грудня 2014, вибух на вулиці Малій Арнаутській у крамниці української символіки «Патріот»[2]. Слідом за ним диверсійні дії розгоралися і з кожним разом запекліший удар наносив свій уран. Україну накрила хвиля гучних вбивств: Павло Шеремет, Максим Шаповал, Тимур Махаурі, Денис Вороненков, Аміна Окуєва та ін. Усі вони загинули чи то від нахабних вибухів серед білого дня, чи то від бандитських куль просто у центрі столиці. 
Перспективи розвитку з боку гібридної війни на цьому не закінчилися, в рамках децентралізації в Україні були створені об’єднані територіальні громади. В період з 25 жовтня 2015 року до 30 квітня 2017 року відбулися перші місцеві вибори, які були проведені загалом успішно. Слід зазначити, що держава зуміла зберегти значні кошти з місцевих подій і залишити все на своїх місцях, що дало змогу суттєво покращити стан в містах. Значним досягненням громадянського суспільства є створення антикорупційних органів. Залишилося тільки дотиснути владу у питанні створення антикорупційного суду. Більшість наших сусідів проти, та це не означає, що праві ми, а активісти, де вони висіли з часів Радянського союзу ясності цій протидії не надають. І тільки місцевій громаді розібрати, які зривають угорські прапори на Західній Україні.
Сьогодні інформація відіграє чи не найважливішу роль в житті людей, вона стала невід'ємною частиною нашого життя. Інформація стала у ХХІ столітті регулятором усіх суспільних, політичних, економічних та соціальних зносин. Процес інформатизації на даному етапі розвивається настільки стрімко, що веде до створення єдиного інформаційного простору. Це, звичайно, є позитивним для людства, адже швидкий обмін економічною, політичною, технічною та ін. інформацією дозволяє людству швидко розвиватися. Однак, створення інформаційного суспільства може привести до виникнення багатьох інформаційних катастроф, руйнування духовності суспільства і приведення до великомасштабних технічних катастроф. На сьогоднішній час населення України, Росії та країн Євросоюзу не здатні розрізнити спотворене повідомлення від правдивого, не можуть критично оцінювати інформацію з різних типів медіа. На телевізійних екранах кожен день з’являється нова інформація, та чи всі народи її отримують з перших вуст?
Питання досить відкрите на наш час, нема жодної країни, що мала 100% правдивої інформації. Але власний імунітет до фейків та інформаційної брехні повинен мати і кожен споживач інформації, а медіа-грамотність за умов гібридної війни – ключовий метод протидії брехні, фейкам і чужій пропаганді. Власне, 17 травня 2017 року було видано указ Петра Олексійовича Порошенка про введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони, згідно з яким в Україні буде заблоковано ряд російських сайтів[3]. Блокування російських соціальних мереж в Україні сприйняли по-різному, хтось повністю погодився з указом і добровільно видалився з мережі агресора, а хтось прийняв негативно і назвав це актом цензури. 27 червня Україну захопила масштабна хакерська атака. Вірус мав назву «Petya», ним були вражені комп'ютерні системи "Укренерго", "Київенерго", "Епіцентру", "Київстару", Vodafone, Lifecell, каналу ATR, "Укрзалізниці", Київського метрополітену, "Ощадбанку", "Нової пошти", аеропорту "Бориспіль", мережі заправок WOG, "Укргазвидобування" та інших. Також "під удар" потрапив і сайт кіберполіції України. Крім того, випадки зараження вірусом зафіксовано в Росії, США, Данії, Нідерландах, Великобританії, Франції, Іспанії – загалом у 15 країнах. 28 червня прес-служба Кабінету Міністрів України оголосила, що атаку відбито і фахівці працюють над відновленням даних. "ГОРДОН" склав карту країн, що постраждали від "вірусу-здирника". Слід розрізняти внутрішні та зовнішні інформаційні війни. Внутрішні, як сформулював В.Карпенко – це війни, що ведуться проти свого народу. Головний засіб такої війни – інформаційний ресурс, тобто, використання державних та залежних засобів масової інформації. При цьому стратегічне завдання – ідеологічна обробка населення в інтересах влади та олігархічних кланів. Головна форма – сумно відомі в Україні «темники», тобто прихована цензура (найвідомішим прикладом може бути так званий «касетний скандал»). Зрештою, про значення самої інформації та інформаційної боротьби на державному та міждержавному рівні свідчать факти створення у багатьох країнах спеціальних служб: у США – Агенства національної безпеки (NSA), у Великобританії – Штаб-квартири урядового зв’язку (NGC), У ФРН – Німецької служби інформаційної безпеки (BCI) та Агенства національної безпеки Бундесверу, у Каналі – Управління безпеки зв’язку (ASC).
Отже, для покращення розвитку громадянського суспільства в Україні на даний момент потребується:
•	сприяння встановленню максимальної відкритості, прозорості та підзвітності суспільству органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування;
•	зростання соціального капіталу для підвищення рівня взаємодовіри та взаємодії у суспільстві;
•	створення сприятливих умов для утворення та функціонування інститутів громадянського суспільства;
•	забезпечення участі інститутів громадянського суспільства у формуванні та реалізації державної, регіональної політики, зокрема, шляхом створення умов для забезпечення широкого ефективного представництва інтересів громадян в органах виконавчої влади та органах місцевого самоврядування, проведення регулярних консультацій (діалогу) із громадськістю з найважливіших питань життя суспільства і держави;
•	запровадження громадського контролю за діяльністю органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, посилення впливу інститутів громадянського суспільства на прийняття управлінських рішень та їх реалізацію;
•	розробка нових тактик, стратегій, доктрин державного управління в царині захисту інформаційного простору держави.
Література:
1. Матеріали Всеукраїнської конференції «Російська окупація і деокупація України: історія, сучасні загрози та виклики сьогодення».
2. Вибухи в Україні під час російської збройної агресії / Вікіпедія – [Електронний ресурс] – Режим звернення: https://uk.wikipedia.org/wiki/Вибухи_в_Україні_під_час_ російської_збройної_агресії_(2014—2017)
3. Наслідки блокування російських сайтів / Тиждень.ua – [Електронний ресурс] – Режим звернення: http://tyzhden.ua/Society/194070

Спащенко А. О.,
Бізнес-коледж ПВНЗ “Європейський університет”,
anastasiaspasenko57@gmail.com
ПИТАННЯ ФОРМУВАННЯ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА НЕЗАЛЕЖНОЇ УКРАЇНИ
Перші елементи формування громадянського суспільства на території сучасної України криються в сивій давнині. Коли в ІХ ст. виникла Київська Русь, її основними державними інститутами стали князь, князівська рада та народне віче. Як свідчать про цей період нашого політичного розвитку писемні пам’ятки, надзвичайно великі повноваження належали народному зібранню громадян. Повноваження віча поширювалися на всі функції державної влади, у тому числі на вибори князя, укладання з ним договору та обговорення найважливіших питань суспільно-політичного життя.
Згодом, уже за доби феодалізму, селяни об’єднувалися в сільські общини, обираючи зі свого середовища отаманів, старшин та інших представників громадськості. Особливе місце у формуванні рис громадянського суспільства та боротьбі за волю й незалежну, суверенну державу належить козацтву. Як підкреслює один із найбільш авторитетніших дослідників цього питання Д. Дорошенко, «козаччина є не тільки найблискучішою, найефектнішою появою української історії, вона являє собою ще й добу найбільшого напруження сил українського народу і його державної, соціальної та культурної творчості…».
Найбільш повно ідеї громадянського суспільства та становлення демократичних засад вітчизняного державотворення знайшли своє втілення в конституції Пилипа Орлика 1710 р.
«Гетьманська влада мала бути обмежена і постійною участю в управлінні генеральної старшини, і генеральною радою; обмеження стосувались адміністрації, суду, виборів старшини, фінансів. Тричі на рік належало збирати сейм із полкової та сотенної старшини, депутатів і послів від запорізького війська. Передбачалася сувора окремішність державного скарбу від коштів, що виділялися з розпорядження гетьмана. Значне місце відводилося демократичним правам усіх станів суспільства, особливо козацтва, а також правам міст». 
Поширенню ідей української державності на українських землях значною мірою сприяв розвиток поняття громадянина. Виникнувши як термін після Французької революції XVIII ст., поняття «громадянин» набуло широкого вжитку в усіх європейських країнах і в Україні зокрема.
1 грудня 1991 року народ України на всенародному референдумі висловив свою суверенну волю побудувати українську незалежну державу. А почався цей процес ще до референдуму – з ухвалення Верховною Радою в липні 1990 р. Декларації про державний суверенітет України. Її засадним принципом було сучасне розуміння суверенітету народу як багатогранного поняття. Так, декларація не обмежувалася проголошенням права народу України вирішувати свою долю. Вона визначала сучасне комплексне наповнення цього права – верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади республіки в межах її території, незалежність і рівноправність у зовнішніх стосунках. Декларація передбачала народовладдя, утвердження громадянства Української держави, її економічну самостійність, екологічну безпеку, національно-культурне відродження українського народу. Водночас гарантувався вільний національно-культурний розвиток усім національностям, що проживають в Україні. Усі розділи Декларації прийнято гуманізмом та демократизмом. Так, проголошуючи Україну суверенною національною державою, Декларація виходила з того, що український народ як єдине джерело державної влади в республіці – це громадяни всіх національностей, що живуть в Україні.
Чинниками формування в Україні громадянського суспільства є:
–	вільні та альтернативні політичні вибори;
–	референдуми;
–	незалежні (насамперед, від органів влади) засоби масової інформації;
–	розвиток місцевого самоврядування;
–	політичні партії, здатні репрезентувати групові інтереси;
–	наявність ринкових відносин і економічного плюралізму.
Значення Акта проголошення незалежності України:
1. Він закріпив:
–	створення самостійної держави та її незалежність;
–	чинність дії на території У країни лише Конституції та законів України;
–	єдність, цілісність і недоторканність території;
–	входження у світове співтовариство як рівноправної держави.
2. Народ України продемонстрував усьому світові своє прагнення до свободи і власної державності.
3. Україна як демократична держава стала на шлях цивілізованого розвитку.
День проголошення Акта незалежності України відзначають як державне свято – День Незалежності.
Причини високої активності народу України:
–	Споконвічне прагнення народу України до створення власної незалежної держави.
–	Слабкість і занепад СРСР.
–	Віра народу у власні ресурсні можливості.
–	Прагнення певних сил в Україні зміцнити свої позиції в перехідний період розвитку України.

Петракова С. О.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
ІННОВАЦІЙНІ ІНСТРУМЕНТИ В ПУБЛІЧНОМУ АДМІНІСТРУВАННІ НА ПРИКЛАДІ ЗАРУБІЖНИХ КРАЇН
З дня проголошення незалежності і до сьогодення Україна прагне досягнути Європейського вектору розвитку в усіх сферах життя: суспільній, політичній, соціально-економічній, науковій та інших. Вагомим кроком країни до європеїзації є запровадження інноваційних інструментів публічного адміністрування. Це зумовлено пошуками місця України у європейському співтоваристві, необхідністю радикального підвищення конкурентоспроможності країни, її відходу від статусу третьорозрядної держави.
Теоретичні та методичні аспекти інноваційних інструментів в галузі публічного управління досліджували чимало зарубіжних та вітчизняних науковців. Особливої уваги заслуговують праці таких дослідників: В. Вілсона, Л.Д. Вайта, П.Мак Квіна, Л. Гуліка, Дж.М. Піффнера, М. Рутанасвамі, Д. Вальдо, Х.А. Сімона, Д.В. Смітбурга та багатьох інших. Спроби всесторонньо дослідити проблематику публічного управління в сучасній Україні розпочалися не так давно. Значний внесок у наукове обґрунтування проблеми публічного управління зробили В. Авер’янов, В. Бакуменко, О. Валевський, І. Грицяк, О. Крюков, М. Міненко, М. Стадник та інші.
В сучасних умовах управління – це найбільш динамічна сфера. Без використання інноваційних підходів до адміністрування складно забезпечити його ефективність та відповідність новітнім вимогам.
На думку Дегтярьової І.О., інноваційний розвиток регіону потребує інноваційних підходів до його забезпечення, що обумовлює трансформації і в самій регіональній системі. Для забезпечення інноваційного розвитку регіонів необхідні якісно нові, інноваційні підходи в регіональному управлінні. Але на сьогодні для такої діяльності ні місцеві політики, ні спеціалісти місцевих органів влади ще не готові. І ті, й інші, як свідчить практика, орієнтовані на швидкі результати, тоді як запровадження інноваційних інструментів регіонального розвитку потребує тривалого часу [1, с. 7-8].
У світовій практиці використовується достатньо широкий спектр підходів до територіального управління, які для нашої держави є абсолютно новими. Можна виділити два напрями таких підходів: ті, що передбачають застосування методів та інструментів менеджменту комерційної сфери в регіональному управлінні; ті, що передбачають активне залучення громадських організацій, громади, місцевих бізнес-структур до процесів управління регіональним розвитком.
На думку багатьох учених, інноваційність підходів до регіонального розвитку має бути реалізована передусім у таких напрямах: використання каталізаторів і мультиплікаторів регіонального розвитку; мотивація регіонів до саморозвитку, диверсифікація сфер економічної активності, пошук і задіяння прихованого потенціалу розвитку; подолання патерналістських очікувань, мінімізація дотаційних і субвенційних механізмів підтримки регіонів [2, с. 6].
Особливої уваги серед інноваційних підходів до управління заслуговують такі:
державно-приватні партнерства – основною задачею створення таких партнерств є забезпечення розвитку соціальної інфраструктури та задоволення соціальних і побутових потреб населення;
міжрегіональне співробітництво – в сучасних умовах цей підхід до управління регіональним розвитком набуває особливої актуальності і може принести значний прибуток як окремим регіонам так і державі в цілому.
Державно-приватні партнерства існують в багатьох країнах світу. Їх поділяють на такі групи: економічно розвинуті та проміжні. До групи країн, у яких функціонують економічно розвинуті державно-приватні партнерства відносять Великобританію, Францію, Німеччину. Іспанія та Португалія, наприклад, є країнами, у яких функціонують проміжні державно-приватні партнерства.
Щодо міжрегіонального співробітництва, то воно є не тільки важливою складовою стратегічного партнерства країн, включаючи співробітництво України та Польщі, а й ефективним засобом європейської інтеграції України і практичним механізмом впровадження європейських стандартів на регіональному та місцевому рівнях.
Для здійснення змін у публічному адмініструванні необхідна наявність відповідного правового поля. Методологія дослідження проблемних питань становлення та розвитку інноваційних механізмів державного управління регіональним розвитком у незалежній Україні відповідно до стратегічного напряму держави – набуття відповідності критеріям на вступ до ЄС має здійснюватися через адаптацію правових засад функціонування органів влади, формалізацію публічно-адміністративних структур демократичного врядування [3, с. 92].
Отже, впровадження в Україні інноваційних інструментів публічного адміністрування може бути ефективним тільки за дотримання принципів системності та комплексності при здійсненні управлінського впливу. Принцип комплексності можна забезпечити шляхом формування інноваційної інфраструктури, формування культури держслужбовців та використанням творчого потенціалу.
Література:
1. Дегтярьова І.О. Інструменти інноваційного розвитку регіону: зарубіжний та вітчизняний досвід застосування [Електронний ресурс] / І.О. Дегтярьова // Державне управління: теорія та практика. – 2010. – № 1. – Режим доступу: http://www.academy.gov.ua
2. Інноваційні підходи до регіонального розвитку в Україні: аналіт. доп. / С.О. Біла, Я.А. Жаліло, О.В. Шевченко, В.І. Жук [та ін.]; за ред. С.О. Білої. – К.: НІСД, 2011. – 80 с.
3. Баштанник В. Інноваційні механізми державного управління регіональним розвитком /В. Баштанник // Державне управління та місцеве самоврядування. – 2012. – Вип. 4 (15). – С. 87-94.

Мініч І. І.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
Вдосконалення методів публічного адміністрування
Адміністративно-правові методи представляють собою правовий засіб, який використовується для досягнення цілей, вирішення завдань та здійснення функцій публічного адміністрування. За допомогою адміністративно-правових методів забезпечуються також правопорядок, реалізація прав і свобод людини та громадянина, законні інтереси юридичних осіб [1, с. 96].
Суспільство стає щодалі вибагливішим до рівня життя, потребує дієвості, ефективності та результативності в роботі суб’єктів публічного адміністрування, тому вдосконалення методів публічного адміністрування є на сьогодні актуальною проблемою, до якої зверталось не одне покоління вчених.
Нещодавно в Україні відбулась науково-практична конференція з теми «Проблеми розвитку публічного управління в Україні», в якій базові питання в управлінській сфері обговорювали такі провідні фахівці як: Андріїв М.М., Базавлук Н.Ю., Баштанник А.Г., Бурин З.М., Пасічник В.М., Харечко Д.О. та ін.
Дотримання емпіричних методів публічного адміністрування дозволяє отримати об’єктивну картину, що у свою чергу, є обов’язковою умовою не лише для правильного розуміння, але й успішної управлінської діяльності. Свідоме відстеження основних категорій наукового дослідження сприятиме більш послідовному розкриттю специфіки публічного адміністрування і досягненню ефективніших результатів [2, с. 40-42].
На сучасному етапі актуальними є такі методи удосконалення у сфері публічного адміністрування:
–	 надання громадянам ширших прав та свобод для участі в управлінні;
–	 впровадження інноваційних систем у сфері публічного адміністрування;
–	 врахування висновків з інших дисциплін, для складання об’єктивних позицій публічного адміністрування;
–	 пріоритетність превентивних засобів впливу над примусовими;
–	 реформування органів державної влади;
–	 створення базової структури системи публічного адміністрування, яка буде оптимальною та обов’язковою для всіх країн;
–	 взаємодія різних методів і форм публічного адміністрування [3]. 
Надання ширших прав та свобод людям сприятиме повній реалізації їхніх інтересів в публічній сфері. Тоді суспільство стане більш зацікавленим, обізнаність людей в даному питанні зросте, а отже і вимоги до влади стануть більш чіткі й обґрунтовані, що, в свою чергу, сприятиме кращій роботі суб’єктів публічного управління.
Впровадження інноваційних технологій є одним з найважливіших засобів для покращення сфери управління. До них належать: а)інновації в нормативно-правовій сфері, завдяки яким створюватиметься нова нормативно-правова основа публічного управління; б)інституційні та організаційно-інструментальні інновації, результатом яких є створення нових інститутів, організаційних структур, механізмів, інструментів публічного адміністрування; в)інновації у сфері «людського потенціалу» системи публічного адміністрування, в процесі яких формується особистісний склад державної служби та забезпечуються нові соціально-культурні пріоритети її функціонування і розвитку; г)фінансово-економічні інновації, за рахунок яких створюється матеріальний фундамент публічного адміністрування і реалізується раціональний розподіл повноважень; д)інновації в системі наукового й інформаційного забезпечення процесу реформування публічного адміністрування [4].
Превентивні засоби, ми вважаємо, потрібно посилити, щоб максимально мінімізувати засоби примусу і використовувати їх радше як винятки.
Звичайно, всі ці зміни неможливі без реформування системи органів державної влади, ефективність якого залежить від злагодженої, цілеспрямованої і послідовної роботи, спираючись на досвід прогресивних і високорозвинених країн світу.
Отже, якщо реалізувати всі вищезазначені методи, то цілком реальним є створення єдиної базової системи публічного адміністрування, що призведе до нового етапу розвитку публічної сфери, в результаті якого задовольнятимуться всі інтереси суспільства, створиться нова модель суспільних відносин, що забезпечить баланс інтересів держави, громадських об’єднань та громадян і все це стане підґрунтям подальшого прогресуючого розвитку суспільного життя.
Література:
1. Матюхіна Н. П. Основи публічного адміністрування: посібник, Харків: Право, 2016р. – 128 с.
2. Петровський П. М. Методологія наукового дослідження в галузі державного управління: навчальний посібник, Львів: ЛРІДУ НАДУ, 2015р.- 240 с.
3. Міненко М. А. Публічне адміністрування: теорія та методологія: Монографія, – Київ. – 2014р. – 404 с.
4. Хачатурян Х. В. Інновації в державному управлінні: моногамія, Київ 2005р. – 252 с.

Мурейко Я. В.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
Застосування європейських стандартів
публічного адміністрування в Україні
Сьогодні наукова література все частіше приділяє увагу європейському публічному адмініструванню, як регламентованій законами та іншими нормативно-правовими актами діяльності суб’єктів публічного адміністрування, спрямованій на здійснення законів та інших нормативно-правових актів, шляхом прийняття адміністративних рішень, надання встановлених законами публічних послуг [1].
Дослідженням європейських стандартів публічного адміністрування займалися такі вчені як: В.Б. Авер’янова, І.А. Грицяк, А.А. Пухтецька, В.П. Тимощук, Г.Й. Ткач та інші.
Як вважає А. Пухтецька, стандарти належного врядування мають бути першочергово закріплені в українському законодавстві. Адже правильне застосування їх у діяльності публічної адміністрації і є тими цілями, якими має керуватись влада в цілому [2, с. 37].
Вчений І. Грицяк зазначає, що «європейське управління здійснюється на підставі численних стандартів, які закріплюються у acquis communautaire, що випливає з неписаних джерел Європейського союзу». У вітчизняній літературі немає єдиного підходу до розуміння державного управління. Державне управління ґрунтується на дотриманні європейських стандартів, тобто відповідних вимог до організаційних структур, національної кадрової політики, законодавства про державну службу, які мають бути закріпленні в чинному законодавстві України [2].
Деякі автори вважають, що поняття європейського стандарту управління стосується насамперед адміністративного простору, тобто це дотримання основних нормативно-правових документів, які встановлюють соціально-політичний образ держави, фіксують вихідні принципи її функціонування й розвитку. Інші вважають, що європейські стандарти публічного управління – це сукупність норм, принципів і правил організації діяльності державних та бізнесових структур. Існує дещо інша позиція, коли дослідники окремо виділяють європейські принципи управління та визначають їх, у свою чергу, за сукупністю стандартів. Отже, будемо розуміти європейські стандарти публічного управління як комплекс принципів і норм формування й упровадження політик, вимог до системи управління, які в сукупності створюють засади з метою реалізації сучасної публічної влади [3].
На початку 90-х років ХХ ст. в Україні відбулося наближення законодавства, правил, сертифікації та норм до європейських. У 1997р. Україна приєдналась до Європейського комітету зі стандартизації у статусі "організація за перепискою." Адже, європейське управління, як один із процесів здійснення державної влади, на підставі застосування європейських стандартів належного врядування, включає в себе національний, регіональні та місцеві рівні управління. Запропоновані зміни та доповнення до чинної Конституції України, низки законів та підзаконних актів, вироблені на основі європейського досвіду здійснення відповідних реформ, дадуть змогу покращити взаємодію органів виконавчої влади.
Європейський стандарт управління стосується насамперед адміністративного простору, це означає дотримання основних нормативно-правових документів, що фіксують вихідні принципи його розвитку. Просування і практична реалізація європейських стандартів адміністративного права у практику функціонування публічної адміністрації неможливі без налагодженої системи адміністративного правосуддя, яка дозволяє приватним особам ефективно оспорювати адміністративні акти та рішення і притягати до відповідальності державні органи за порушення законодавства і посягання на права людини. Відсутність такої системи призводить до зростання правової незахищеності, посилення потенційної соціальної напруженості і виникнення конфліктів, особливо, якщо органи влади не вважаються підзвітними громадянському суспільству чи позазаконними.
На нашу думку, до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" потрібно внести доповнення окремим розділом щодо імплементації стандартів ЄС, а також передбачити відповідальність за їх порушення. У контексті європейського врядування підвищується увага до питань управління, поступово відбувається стандартизація управлінських процесів та процедур, що відображається у формуванні Європейського адміністративного простору.
Література:
1. Публічне адміністрування: навчальний посібник / О.М. Ястремська, Л.О. Мажник. – Х.: ХНЕУ ім. С. Кузнеця, 2015. – 132 с.
2. Пухтецька А.А. Запровадження принципів та стандартів належного урядування у діяльності публічної адміністрації // НАУКОВІ ЗАПИСКИ Том 103. Юридичні науки. – 2010. – С. 36-40. – Режим доступу: http://ekmair.ukma.edu.ua/bitstream/handle/123456789/3840/ Pukhtetska_Zaprovadzhennia_pryntsypiv.pdf;jsessionid=AD0B537F591E74FDA78F22AACDE2D3A9?sequence=1
3. Шаров Ю, Чикаренко І. Європейські стандарти публічного управління: проекція на муніципальний рівень // Державне управління та місцеве самоврядування. – Вип. 1 (4) / 2010. – С. 1-5. – Режим доступу: http://www.dridu.dp.ua/vidavnictvo/2010/2010_01(4)/10syppmr.pdf

Бляха В. С.,
 Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
Антикорупційна діяльність
у публічному адмініструванні
Згідно з доповіддю міжнародної організації Transparency International у 2017 році Україна посідає 134 місце серед 178 країн світу за рівнем корупції.
Вирішенню різних аспектів, що стосуються антикорупційних проблем та питань вдосконалення вітчизняного законодавства у цій сфері присвячено праці вчених: П.П. Андрушка, М.І. Бажанова, Ю.В. Бауліна, В.С. Зеленецького, О.М. Литвинова, В. В. Сташиса, І. К. Туркевича, Г. О. Усатого, М. І. Хавронюка, В. І. Шакуна, С.А. Шалгунової та інших. Серед зарубіжних учених, які досліджували окремі аспекти корупції, слід виділити В.В. Астаніна, Б.В. Волженкіна, С.А. Головка, А.І. Долгову, П.А. Кабанова, В.С. Комісарова, С. Роуз-Аккерман, Д. Хелмана, Л. Шеллі, С. Естрина та інших.
Прийняті Верховною Радою України закони щодо подолання корупції у державі від 2014 року ґрунтуються на міжнародних актах [1]. Держави повинні створювати відповідні органи щодо боротьби з корупцією та здійснювати політику протидії цьому негативному явищу суспільства. Закон від 14 жовтня 2014 року «Про Національне антикорупційне бюро України» визначає механізм виявлення, припинення та запобігання корупційних порушень [2].
Основним завданням у цій сфері є посилення управління, підвищення його ефективності, обмеження корупції в регіоні та підвищення прозорості на всіх етапах політичного циклу, від встановлення порядку денного, розробки та формулювання політики до прийняття рішень та оцінки їх виконання. [3; 4]
Контроль є одним із основних методів боротьби з корупцією, який у першу чергу, повинен діяти як запобіжний засіб боротьби. 
Ефективним способом проти дії корупції є наявність належної правової основи антикорупційного спрямування та ефективне її використання, а також розвиток системи громадського контролю [5].
Для зменшення рівня корупції в Україні, на нашу думку, є доцільним вивчення та втілення в реальність досвіду зарубіжних країн, що займають перші місця у рейтингу щодо боротьби з корупцією.
У Німеччині основною метою у боротьбі з корупцією є знищення матеріальної, фінансової бази злочинців. Головною особливістю є те, щоб у результаті заходів унеможливити зловживання службовим статусом.
У Естонії діє серйозна відповідальність за корупцію. Одержання хабаря суворо карається законом (до 5 років позбавленням волі). Також вводиться підвідомчо-контрольна модель регулювання діяльності підприємств, яка ґрунтується на тому, що більшість дозволів видається за принципом «мовчазної» згоди, а контролюючі функції чиновників чітко і вичерпно визначені в законодавстві.
У Фінляндії слово «корупція» не вживається, але є поняття “хабарництво”, за нього чиновника можуть оштрафувати або позбавити волі на термін до чотирьох років. Корупція розглядається як частина кримінальної злочинності. Цій країні притаманний високий ступінь професійності й сталість складу держслужбовців, що зумовлено гарантованою системою високого матеріального та соціального забезпечення державних чиновників. Фінляндія належить до тих європейських країн, де відсутні спеціальні антикорупційні органи [6].
Отже, для подолання корупції в України потрібно встановити чіткі дії щодо виконання законів, більш ефективний розвиток громадського суспільства щодо антикорупційної діяльності. Дослідивши досвід зарубіжних країн-лідерів, найбільш доцільним у вітчизняному законодавстві буде запровадження суворого покарання за хабарництво. Прозорість діяльності державних органів, збільшення відповідальності державних службовців та впровадження досвіду європейських країн, які подолали корупцію, створять необхідні умови для розвитку та сталого зростання національної економіки.
Література:
1. Про запобігання корупції: Закон України: від 14.10.2014 р. № 1700-VII [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon1.rada.gov.ua
2. Про засади державної антикорупційної політики в Україні (Антикорупційна стратегія) на 2014-2017 роки: Закон України: від 14.10.2014 р. № 1699-VII [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon1.rada.gov.ua/
3. Організаційно-правові засади діяльності спеціалізованої антикорупційної прокуратури України: автореф. дис. канд. юрид. наук: 12.00.10/ Вандін Євген Валерійович; Нац. ун-т "Одес. юрид. акад." – Одеса, 2017. – 20 с.
4. Антикорупційні засади діяльності органів влади: наук.-практ. посіб./ М.К. Вишневська [та ін.]; за заг. наук. ред. А.В. Роздайбіди. – Харків: Друкарня Мадрид, 2014. – 382 с.
5. Адміністративно-правові основи діяльності Національного антикорупційного бюро України: автореф. дис. канд. юрид. наук: 12.00.07 / Скомаров Олександр Вікторович; Терноп. нац. екон. ун-т. – Тернопіль, 2017. – 20 с.
6. Зарубіжний досвід створення та діяльності спеціальних антикорупційних органів: наук.-практ. посіб. / [З.А. Загіней та ін.]; Ген. прокуратура України, Нац. акад. прокуратури України. – Київ: Нац. акад. прокуратури України, 2015. – 313 с.

Литвиненко В. В.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
БЮРОКРАТІЯ В СИСТЕМІ ПУБЛІЧНОГО АДМІНІСТРУВАННЯ
Актуальність теми бюрократизму в системі публічного адміністрування зумовлена тим, що бюрократизм проникає в усі сфери суспільного життя людини – політичну систему, державні інститути, бізнес, соціальне та культурне життя.
Поняття бюрократії вивчали такі науковці як: М. Вебер, Р. Блу, М. Мейєр, М. Дімок, М. Крозер, Т. Джоуел та ін.
Бюрократія – це тип організації, для якої характерний високий рівень розподілу обов’язків, чітка управлінська ієрархія, формалізовані стандарти і правила , показники оцінки роботи, принципи найму працівників, які базуються на засадах компетентності [1].
Найбільш широко розкрив сутність теорії бюрократії німецький соціолог Макс Вебер у своїй праці «Господарство і суспільство». Він вважав, що усі великомасштабні організації за своєю природою тяжіють до бюрократизації. Згідно з Вебером, у сучасних країнах розростання бюрократії є неминучим; бюрократична влада є єдиним способом дати раду адміністративним потребам великомасштабних соціальних систем. Легітимність бюрократичного владарювання М. Вебер вбачав у авторитеті закону, що приймається у встановленому порядку, тобто підставою панування є закон і правопорядок, а чиновники виконують функцію дотримання і захисту діючого права. Отже, встановлюється режим підпорядкування безособовому порядку, а в його межах визначається чітка сфера впливу службових осіб [2].
Треба зауважити, що не всі соціологи оцінюють бюрократію так оптимістично, як М. Вебер. Багато з них вважає, що бюрократія породжує низку проблем в системі публічного адміністрування. Серед яких наступні:
Інерція (завдяки досвіду і великим можливостям бюрократична організація може функціонувати незалежно від раніше поставлених перед нею цілей, а саме допомозі людям у вирішенні їх проблем, що стосуються справ, пов’язаних з публічним адмініструванням. Розвиток бюрократичної системи призводить до зверхності бюрократа над особами, якими він керує та розквіту корупції).
Відчуження від людини (принцип знеособленості, покликаний для дотримання рівноправності людей, призводить до підлаштування будь-якої проблеми під єдиний шаблон. В результаті чого людина стає в очах чиновника черговою «справою»).
Ритуалізм (термін «бюрократичного ритуалізму» ввів американський соціолог Роберт Мертон. Цей термін відображає такий рівень відданості правилам і нормам, що ставить під загрозу досягнення цілей організації. Полягає він у тому, що стандартна процедура прийняття рішень займає такий проміжок часу, що саме рішення може стати не актуальним).
Авторитарність структури (ієрархічна побудова бюрократичних організацій породжує серйозні проблеми. Через авторитарність владних відносин, службовці на нижчих рівнях ієрархії зацікавлені приховувати від керівників свої вади, помилки та недоліки у роботі. Комунікації у бюрократичній організації переважно односторонні. Верхівка організації рідко обізнана з проблемами тих, хто знаходиться на найнижчих рівнях ієрархії) [3].
На нашу думку, для хоча б часткового вирішення проблем бюрократії в системі публічного адміністрування, потрібно вжити таких заходів як децентралізація функцій публічних адміністрацій; долучення громадськості до участі в публічному адмініструванні; скорочення ієрархічних структур; розвинення двосторонньої комунікації у бюрократичній організації та інші заходи, спрямовані на послаблення суворої бюрократичної цілісності (але не руйнування її в цілому).
Також доцільним буде обмеження впливу держави в соціально-економічне життя суспільства та ліквідація станового характеру бюрократії, тобто її політико-правових привілеїв, інакше кажучи, зміна характеру правлячої еліти з закритої на відкриту.
Література:
1. Танчин I.3. Соціологія / Навч. посібник. – К.: Знання. – 2008. – 351 с.
2. Публічне адміністрування: навчальний посібник / О.М. Ястремська, Л.О. Мажник. – Х.: ХНЕУ ім. С. Кузнеця, 2015. – 132 с.
3. Особливості публічного управління та адміністрування: Навчальний посібник / Бакуменко В.Д., Бондар І.С., Горник В.Г., Шпачук В.В. – К.: КНУКіМ, 2016. – 167 с.

Рибаков О. Д.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
ЗАРУБІЖНИЙ ДОСВІД ДЕЦЕНТРАЛІЗАЦІЇ ВЛАДИ
Демократизація українського суспільства, а також Європейська інтеграція нашої держави призводить до необхідності проведення реформ щодо децентралізації влади. Формування демократичної моделі управління та становлення громадянського суспільства можливі лише за умови оптимального співвідношення централізації та децентралізації у сфері державного управління.
Вже більш як десять років Рада Європи надає активну підтримку реформам в Україні, зокрема щодо децентралізації влади. Власне, й сама Концепція реформи місцевого самоврядування та територіальної організації влади, яка поклала початок реформування згаданої сфери, три роки тому була розроблена та ухвалена Урядом України за активної підтримки Ради Європи. І недарма, адже країни Європи мають давні традиції проведення децентралізаційних реформ [1, с.7].
Перші ідеї децентралізації влади відомі ще з кінця XVI століття. Так, приблизно в 1600 році німецький правознавець Йоганн Альтузіус розробив концепцію, за якою суверенним має бути народ, а не монарх та федеральна держава на противагу централізованій. Йоганн Альтузіус вимагав передачі місцевому та регіональному політичним рівням правових повноважень, а також права на самоврядування в більшому обсязі (принцип субсидіарності). Його модель державної розбудови орієнтована на федеративну організацію, а не на суверенну монолітну державу. Але, на жаль, ідеї Й. Альтузіуса стали актуальними лише за часів Європейського Союзу [2, с. 177].
В Україні гострою проблемою залишаються радянські пережитки державного управління. Адже в деяких країнах Європи із схожою проблемою почали боротися ще на початку XX століття. Тоді виникла ідея субсидіарності, спрямована проти централізованої держави фашистського та соціалістичного типу. Переродженню централізованої держави в авторитарну була протиставлена теза – «правові та адміністративні функції держави мають бути розмежовані». Тільки у тому випадку, коли регіональні або місцеві органи не в змозі впоратися із завданнями самоврядування, державі дозволено втрутитися, задіявши юридичні та адміністративні важелі. Від централізованої держави принцип субсидіарності вимагає захисту місцевої та регіональної демократії, а також громадянських свобод [2, с.178].
Важливо підкреслити, що прагнення до більшої автономії "знизу" не суперечить процесові поглиблення європейської інтеграції, а значною мірою ним підживлюється. Інтеграція і регіональний федералізм доповнюють одне одного. Врешті, інтеграція у ЄС сприяє регіоналізму ще й тому, що багато "природних районів" розташовано на території двох або кількох країн. Державні кордони перешкоджають їх нормальному розвитку. Інтеграція з посиленою регіональною складовою означає вже не централізацію, а федералізацію – досить складний, але, очевидно, єдиний шлях до справжнього Європейського Союзу. Лише в останні роки в ЄС з'явилась реальна можливість "перебороти" національну державу не лише "зверху", що намагалось зробити Співтовариство з моменту його створення, а й "знизу", діючи за принципом: мінімум централізації – по можливості, максимум централізації – за необхідності.
Також здійснення децентралізаційних реформ створює сприятливі умови для економічного розвитку. Так, ще у 1956 році американський економіст Чарльз Тібу наголошував на тому, що децентралізоване виробництво краще відповідає потребам громадян, ніж централізоване планування.
Нині допомога Україні з боку Ради Європи здійснюється в рамках Плану дій Ради Європи для України та реалізується, зокрема, через Програму Ради Європи «Децентралізація і територіальна консолідація в Україні». Стратегічною метою згаданої Програми є сприяння розвитку сталої системи місцевого самоврядування відповідно до Європейських стандартів, зокрема, Європейської хартії місцевого самоврядування. Впровадження подібних напрацювань в Україні здатне реально сприяти успіху децентралізації і реформуванню системи місцевого самоврядування. Однією з розробок Ради Європи, успішне впровадження якої в Україні розпочалося ще шість років тому, є методологія проведення Конкурсу кращих практик місцевого самоврядування – інструменту, що покликаний сприяти підвищенню спроможності місцевих влад через виявлення, відзначення, популяризацію та поширення кращого досвіду місцевого розвитку.
Україна є країною перехідного типу, в якій дана реформа може не спрацювати належним чином. Пояснюють цю ситуацію роботи таких вчених як Я. Брюкнер та Х. Зоу, які працюючи незалежно один від одного, висунули припущення, що усі позитивні наслідки процесів децентралізації нівелюються такими характерними для країн цього типу явищами, як корупція та ухилення від податків [3].
Отже, досвід Європи у реформуванні державного управління є необхідним для України. Це пов’язано не тільки з вимогами сучасності, а й з європейською інтеграцією, яку ми обрали для нашого майбутнього.
Проте децентралізація не буде ефективною без дієвої боротьби з корупцією та ухиленням від сплати податків. Тому децентралізація має бути комплексною реформою державного управління і включати в себе ефективні методи контролю за посадовцями.
Література:
1. Абрам’юк І. C., Юрченко М. М., Яровенко Н. П. Збірка практик – переможців конкурсу «Кращі практики місцевого самоврядування» 2016 року/ [Абрам’юк І. C., Юрченко М. М., Яровенко Н. П.]; М-во регіон. розвитку, буд-ва та житл.-комун. госп-ва України, Рада Європи. – К.: ТОВ «Агентство “Україна”, 2017. –92 с.
2. Пасічник М. Еволюція та характерні ознаки децентралізації публічного управління / М. Пасічник // Вісник Національної академії державного управління при Президентові України. – 2010. – № 4. – С. 175-182. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Vnadu_2010_4_24.
3. Роман В. Ф. Моделі децентралізації влади країн Європейського Союзу / В.Ф. Роман. // Демократичне врядування. – 2013. – С. 1-8.

Шарандак Д. Ю.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
Результативність та ефективність
публічного управління та адміністрування
Ефективна публічна управлінська діяльність є важливим чинником розвитку сучасної держави, запорукою суспільного прогресу. Управління як наукова система організації діяльності є однією із найважливіших умов ефективного та результативного функціонування органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських організацій, фізичних осіб та інших суб’єктів громадянського суспільства з метою реалізації державної політики в найрізноманітніших сферах публічного життя.
Вивчення ефективності функціонування органів державного управління з метою оптимізації їх діяльності є завданням, актуальним у період становлення державних інститутів в Україні. Оскільки за останні роки наша країна пережила низку значних потрясінь, значущість публічного адміністрування як нової парадигми державного управління значно зросла, так як воно повинне не лише забезпечити розвиток держави, але і здійснити це найшвидшим та найбільш економічним шляхом.
Щодо терміну “публічне управління”, то Програма розвитку ООН посилається на визначення, запропоноване американським ученим Д.М. Шавріцом: “Публічне управління – це галузь практики та теорії, яка є основою для публічного адміністрування та зосереджена на внутрішній діяльності державних установ, зокрема на вирішенні таких управлінських питань, як контроль, керівництво, планування, організаційне забезпечення, управління персоналом, та оцінка ефективності” [4].
Крістофер Поллітт, професор з публічного управління Лювенського католицького університету, стверджує, що термін “публічне управління” може вживатися у таких основних значеннях: діяльність державних службовців і політиків, структури і процедури органів державної влади, системне вивчення чи то діяльності, чи то структур та процедур [3, c. 12-13].
Гірт Букерт – один із сучасних дослідників публічного управління наголошує на тому, що публічне управління є діяльністю, яка тісно пов’язана з політикою, державною владою, законом та громадянським суспільством.
На законодавчому рівні поняття результативності та ефективності, особливо публічного адміністрування не закріплено. Проте у стандартах ISO 9000:2000 результативність визначається, як ступінь реалізації запланованої діяльності та досягнення запланованих результатів, а ефективність – співвідношення досягнутих результатів та використаних ресурсів [2, с. 70].
Ефективність публічного адміністрування пов'язують з такими чинниками: співвідношення між витраченими ресурсами та отриманим кінцевим продуктом, зменшення кількості ресурсів, що витрачаються або зниження їх вартості, скорочення тривалості процесу, співвідношення кінцевого продукту та результату.
На сьогодні необхідність модернізації форми управління для ефективності інституцій публічної сфери є важливим питанням. Безпосередній рівень функціонування системи політичних інституцій визначає публічне управління. Вперше термін "публічне управління" (англ. public management) використав у 1972 р. англійський державний службовець Десмонд Кілінг, як "пошук у найкращий спосіб використання ресурсів задля досягнення пріоритетних цілей державної політики" [1, с. 6].
Щодо чинників підвищення результативності та ефективності публічного адміністрування, варто впроваджувати в систему оцінювання досвід країн світу, застосовувати на практиці міжнародне законодавство, впроваджуючи певні заходи. Наприклад, у Сінгапурі посадовець кожні три роки повинен проходити переатестацію, на якій детально розглядаються результати та ефективність його діяльності, формуються зауваження та пропозиції щодо збільшення якості роботи; запровадження електронної системи управління та взаємодії уряду з громадянами, бізнесом, посадовцями та іншими структурами уряду; забезпечення належного зворотного зв'язку щодо якості наданих послуг у публічній сфері; затвердження на законодавчому рівні положень та процедури щодо залежності посадовців від якості наданих ними послуг; ретельний відбір претендентів на посади в публічні організації, у тому числі органи влади тощо.
Однією з вагомих ланок удосконалення системи ефективності публічного адміністрування може бути контрактна система, що є різновидом безтарифної системи оплати праці. Варто зауважити, що з часом набуває все більшого поширення виняткова структура взаємовідносин між працівниками та підприємцями, організаціями, що є їх представниками, за якою представником виступає держава замість політичних партій та громадсько-політичних рухів (неокорпоративізм).
Інструменти діяльності публічних адміністрацій поділяються на чотири види: переконання, фінансові засоби, правила, організаційні структури. Переконання базуються на контролі над інформацією й інформаційними потоками. Фінансові засоби публічних адміністрацій – це кошти, що виділяються з бюджету, а також одержуються з інших джерел. Ще одним інструментом, на який часто не звертають увагу, є правила, якими публічні адміністрації регулюють свою діяльність. Нарешті, останній інструмент – це організаційні структури, дії яких більшою мірою визначають вирішальний результат діяльності окремих публічних адміністрацій, так і публічного сектора в цілому. Фінансові засоби та організаційні структури у країнах західної демократії є основними інструментами в досягненні високої ефективності.
Ефективність діяльності публічної адміністрації варто оцінювати подвійно. По-перше, через оцінку наявних можливостей і того, наскільки повно вони використовуються для реалізації організаційних результатів. По-друге, з боку оцінки наслідків, кінцевих результатів. Хоча для публічних адміністрацій зовнішня ефективність, безперечно, є більш важливою, вона пов'язана з внутрішньою та значно залежить від неї.
Отже, на державному рівні з погляду підвищення результативності та ефективності публічного адміністрування, повинно бути забезпечено функціонування публічних організацій таким чином, щоб задоволення потреб та вирішення проблем суспільства відбувалось своєчасно і повною мірою, за умови раціонального та ефективного використання суспільних ресурсів, постійного та об'єктивного аналізу розвитку суспільних, колективних та індивідуальних потреб, інтересів та цілей.
Література:
1. Глосарій Програми розвитку ООН. – Режим доступу: http://www.unpan.org/Directories/ UNPublicAdministrationGlossary/
2. Pollitt C. Public Management Reform: A Comparative Analysis / C. Pollitt, G. Bouckaert. – Oxford: University Press, 2004. – 240 p.
3. Публічне адміністрування: навчальний посібник / О. М. Ястремська, Л. О. Мажник. – Х.: ХНЕУ ім. С. Кузнеця, 2015. – 132 с.
4. Атаманчук Г.В. Государственное управление (организационно-функциональные вопросы): учеб. пособ. / Г. В. Атаманчук. – М.: ОАО "НПО "Экономика", 2000. – 302 с.

Остапчук І. С.,
Бізнес-коледж ПВНЗ “Європейський університет”,
xraycarver@gmail.com
ІНФОРМАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ ТА ЇХ РОЛЬ
У СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОМУ РОЗВИТКУ УКРАЇНИ
Значення та роль інформаційних технологій у соціально-політичному розвитку України, на наш погляд, можна оцінити, давши відповіді на наступні питання: Що таке інформація? Яка роль ІТ в соціально-політичній сфері? Яке значення інформації в соціумі? Як соціум впливає на ІТ? Сьогоднішній світ перейшов на новий етап життя, де головну роль виконує інформація, а також економіка, що будується на ній. Сучасний розвиток інформаційного суспільства безпосередньо пов'язаний з необхідністю збору, обробки і передачі величезних об'ємів інформації, перетворенням інформації у товар, як правило, значної вартості. Це стало причиною глобального переходу від індустріального суспільства до інформаційного. Поява всесвітньої мережі Інтернет спричинила масштабне зростання міжнародних спілкувань у різних сферах людського життя.
Інформація є одним з найцінніших ресурсів суспільства поруч з традиційними матеріальними видами ресурсів, як нафта, метал, корисні копалини тощо, тому, процес переробки інформації, подібно до процесів переробки матеріальних ресурсів можна сприймати як технологію. Інформаційна технологія передбачає вміння грамотно працювати з інформацією і обчислювальною технікою.
Отож, що ж таке інформаційні технології?
На нашу думку, під інформаційними технологіями слід розуміти комплекс взаємозалежних, наукових, технологічних, інженерних дисциплін, що вивчають методи ефективної організації праці людей, зайнятих обробкою і зберіганням інформації; обчислювальну техніку і методи організації і взаємодії з людьми і виробничим устаткуванням, їх практичні додатки, а також зв'язані з усім цим соціальні, економічні та культурні проблеми.
Самі інформаційні технології вимагають складної підготовки, великих первісних витрат і наукомісткої техніки. Їх введення повинно починатися зі створення математичного забезпечення, формування інформаційних потоків у системах підготовки фахівців.
На сьогодні інформаційні технології займають велике місце в нашому житті. Застосування ЕОМ стало буденною справою, хоча ще зовсім недавно робоче місце, обладнане комп'ютером, було великою рідкістю. Інформаційні технології дали нові можливості для роботи і відпочинку, багато в чому полегшили працю і просто життя кожної сучасної людини. Теперішнє суспільство навряд чи можна уявити без інформаційних технологій.
Інформаційні технологій дуже швидко перетворилися на життєво важливий стимул розвитку не тільки світової економіки, а й інших сфер людської діяльності. На сьогодні практично неможливо знайти сферу, в якій зараз не використовуються інформаційні технології.
Не можливо оцінити важливість застосування інформаційних технологій у сфері освіти та науковій сфері. Зараз важко уявити собі школу, в якій би не було комп'ютерного класу, існує багато електронних бібліотек, користуватися якими можна не виходячи з дому, що значно полегшує процес навчання і самоосвіти. І при цьому інформаційні технології сприяють розвитку наукових знань.
Збільшується швидкість обміну інформацією і з'являється можливість проводити складні математичні розрахунки за кілька секунд і багато іншого. Інформаційні технології це один із сучасних способів спілкування, головними перевагами якого є загальнодоступність. Використовуючи інформаційні технології можна з легкістю отримати доступ до цікавить вас інформації, а також поспілкуватися з живою людиною. З одного боку це має негативний ефект, оскільки люди все менше спілкуються "вживу", при безпосередньому контакті, але з іншого боку дозволять спілкуватися з людиною, яка знаходиться на іншому кінці світу, а це погодьтеся, має величезне значення.
Розглядаючи сутність інформації та її значимість в житті суспільства і окремої особистості, у багатьох джерелах прийнято цитувати відомі слова батька кібернетики Норберта Вінера: “Інформація – це інформація, а не енергія і не матерія”. В цьому визначенні інформація становить окрему категорію поряд з енергією та матерією. Але, слід зазначити, що інформаційні процеси неможливі без використання цих двох субстанцій і нерозривно пов'язані між собою.
Інформація – це позначення змісту, що одержується з зовнішнього світу в процесі нашого пристосування до нього і пристосування до нього наших почуттів. Процес одержання і використання інформації є процесом нашого пристосування до випадковості зовнішнього середовища і нашої життєдіяльності в цій сфері” (Н. Вінер). Іншими словами, інформація проникає у всі пори життя людей і суспільства, а життя неможливе в інформаційному вакуумі.
Необхідно звернути увагу на те, що на сьогоднішній день не існує загальноприйнятого та вичерпного тлумачення терміну „інформація”. З латини „інформація” означає ознайомлення, роз'яснення, виклад; повідомлення про стан справ або діяльності; відомості про що-небудь.
Якщо говорити про інформацію соціальну – то це відомості, що передаються людьми усним, письмовим або іншим способом. Сенс (значення), що міститься у таких відомостях, корисність і цінність цих відомостей для споживача та прийняття рішень вивчає семантична теорія інформації.
Інформація – це також загальнонаукове поняття, що включає обмін відомостями між людьми, .людиною й автоматом, автоматом і автоматом; обмін сигналами у тваринному і рослинному світі; передачу ознак від клітини до клітини, від організму до організму.
Можна наводити безліч визначень інформації, що містяться не в одному десятку джерел з природознавчих та точних наук, словниках тощо, але оскільки мова йде про правову галузь, ми маємо дотримуватися законодавчо визначеного терміну в ст. 1 Закону „Про інформацію” (інформація – це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі). Справа також в тому, що інформація за межами суспільства, держави та оточуючого середовища не є важливою для людини та відбувається поза її сприйняттям.
Велика частка нашого соціуму має невід’ємний вплив на ІТ, а саме методом поширення і розробки. Найбільший вплив, люди несуть в соціальних мережах.
Соціальні мережі справді заповнили наш світ. А це сталося завдяки швидкому розвитку інформаційних технологій в цілому.
Внаслідок глобалізації інформаційних технологій різноманітні суспільні проблеми і протиріччя часто відображаються у вигляді інформаційно-психологічних операцій або, досить популярних на сьогодні - війн.
Зараз важко знайти сферу, в якій ще не використовуються інформаційні технології. Підвівши підсумок, можна сказати, що інформаційні технології глибоко проникли в наше життя і сучасне суспільство, яке не зможе в нинішньому вигляді існувати без них.
Сучасне суспільство навряд чи можна уявити без інформаційних технологій. Перспективи їх розвитку сьогодні складно уявити навіть фахівцям. Проте, ясно, що в майбутньому нас чекає щось грандіозне. І якщо темпи розвитку інформаційних технологій не скоротяться (а в цьому немає ніяких сумнівів), то це відбудеться дуже скоро.

Клименко А. М.,
Бізнес-коледж ПВНЗ “Європейський університет”,
nastyakam9@gmail.com
АКТУАЛЬНІ ПИТАННЯ ІНФОРМАТИЗАЦІЇ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ
В УКРАЇНІ
Інформатизація освіти (ІО) – це революція в освіті, оскільки функціонування освітньої галузі спрямовано не просто на формування носія знань, а насамперед, особистості, яка вміє застосовувати набуті знання та працювати з інформаційними ресурсами для подальшої успішної діяльності у будь-якій сфері життя. Під інформатизацією суспільства розуміється процес підготовки людини до повноцінного життя в умовах інформатизованого суспільства, що особливо актуально в умовах входження України в Болонський процес з метою створення європейської зони вищої освіти, формування єдиного ринку праці вищої кваліфікації та зростання мобільності студентів і викладачів. Інформатизація освіти є більш широким поняттям, ніж комп'ютеризація освіти, але процес ІО включає процес її комп'ютеризації. Поняття ІО пов'язується із широким упровадженням у систему освіти методів і засобів ІКТ, створенням на цій основі комп'ютерно орієнтованого інформаційно середовища, з наповненням цього середовища електронними науковими, освітніми та управлінськими ресурсами, У свою чергу поняття комп'ютеризації освіти пов'язується з оснащенням структурних елементів системи освіти комп'ютерними засобами. Комп’ютеризація освіти є базисною, обов'язковою складовою процесу ІО і суспільства в цілому. Ось чому, здійснюючи процес ІО, проблемам комп'ютеризації об'єктів, що входять до складу системи освіти, повинна приділятись першочергова увага, а сам цей процес має бути керованим державними і місцевими владними структурами. На сучасному етапі розвитку суспільства й освіти головною метою ІО є підготовка тих, хто навчається, до активної і плідної життєдіяльності в інформаційному суспільстві, забезпечення підвищення якості, доступності та ефективності освіти, створення освітніх умов для широких верств населення
Впровадження ІКТ створить умови для підвищення якості освіти на сучасному етапі розвитку:
• Розвитку засобів оцінювання результатів навчальних досягнень учнів, впливу педагогічних інновацій на результати навчальної діяльності, засобів управління навчанням;
• Розробку і впровадження в практику освіти нових особистісно орієнтованих технологій навчання; 
• Створення нового покоління комп'ютерно орієнтованих засобів навчання, у тому числі, комп'ютерних програмних засобів навчального призначення;
• Демократизації освітнього процесу для найбільш повного розвитку здібностей людини; 
• Організації колективної навчальної діяльності, у тому числі спільної міжнародної – таку як освіту без кордонів чи навчання за обміном.
• Підвищення ефективності вільного доступу до інформаційних (у тому числі міжнародних) освітніх ресурсів, баз даних і знань, розвиток засобів формування,, створення автоматизованих бібліотечних систем;
Сучасний етап і процесу впровадження ІКТ в освітній процес виявило декілька основних проблем, без вирішення яких подальший розвиток ІО буде неможливим. Декілька найосновніших питань, які будуть приведені нижче, не можуть бути вирішені окремо, адже тісно пов’язані між собою, що ускладнює процес їх вирішення.
1) Дистанційне навчання. До теперішнього часу в Україні остаточно не сформована нормативна база дистанційного навчання, адже ресурсних центрів, як можуть забезпечити ефективність дистанційної освіти майже не існує. Відсутня система організації освіти, яка надавала б можливість опанувати загальну освітню програму в дистанційному режимі та отримати атестат, а також відсутність мотиваційних чинників для широкого залучення учителів в дистанційному навчанні. 
2) Важливу роль в ІО повинні відіграти Інтернет-орієнтовані інформаційні освітні портали. Роботи в цьому напрямі ІО мають бути спрямовані передусім на створення високоякісних програмних засобів навчального призначення, електронних посібників, освітніх Інтернет порталів, електронних бібліотечних систем, дистанційних технологій навчання для суттєвого поширення освітніх можливостей доступу громадян до ІКТ, єдиного інформаційного освітнього простору.
3) Інформаційна культура. Перевірка знань і вмінь володіння ІКТ повинна обов'язково проводитись на вступних іспитах в аспірантуру, кандидатських іспитах, тощо. Ці технології мають широко застосовуватись під час проведення дисертаційних досліджень, у науково- дослідній роботі, що проводяться. Причому логічний рівень програмних засобів, що застосовуються, має бути суттєво підвищений: від використання простих офісних пакетів програм – до автоматизованих програмних систем організації і підтримки наукових досліджень та освітньої діяльності.
4) Індустрія програмних засобів навчального призначення, як одна з підгалузей національної індустрії засобів навчання, повинна гармонійно поєднувати наукові дослідження, розробку і виробництво програмних засобів навчального призначення та електронних інформаційних ресурсів, їх розповсюдження і впровадження в навчальні заклади, надання телекомунікаційних та інформаційних освітніх послуг як тим, хто навчається в системі освіти, так і всьому населенню країни за відповідними запитами. Ця індустрія має стати системною базою, важливим чинником модернізації освіти і науки на сучасному етапі їх розвитку, забезпечити підвищення якості освіти та економічної ефективності освітніх послуг, суттєво поширити доступ громадян до ІКТ, Інтернету та інформаційних ресурсів з метою освіти, взаємодії з державними і місцевими органами управління освітою і наукою, демократизації освіти, інтеграції освіти України у світовий освітній простір. 
5) Комп’ютеризація. Значна цифрова нерівність надання ІКТ-послуг у різних регіонах України, особливо для населення великих міст і сільської місцевості, невідповідність комп'ютерного оснащення навчальних закладів та умов кадрової підтримки ІКТ-систем сучасним вимогам. Недостатній рівень оснащення навчальних закладів сучасними загальносистемними програмно-апаратними засобами комп'ютерної техніки, включаючи підключення до Інтернет через широкосмугові канали зв'язку; невідповідність якісного і кількісного складу ІКТ-підрозділів навчальних закладів складності підтримки функціонування і розвитку сучасних освітніх ІКТ-систем, слабке залучення до цієї роботи компаній-аутсорсерів.
На розв'язання зазначених проблем мають бути зосереджені зусилля науковців НАПН України. Владні структури мають надати цим роботам загальнодержавного пріоритетного значення. У зв'язку з безперечною актуальністю розробки зазначених наукових проблем ВАК України виділено окрему галузь педагогічної науки, у межах якої за двадцятьма напрямами мають досліджуватися теоретичні та методичні проблеми використання інформаційно-комунікаційних технологій в освіті.
За умов вирішення основних проблем, описаних вище, у найближчі 3-5 років слід було б очікувати:
•	Подальшого удосконалення освітніх та освітньо-професійних стандартів, де враховуватимуться останні здобутки в галузі інформатики та психолого-педагогічної науки і практики (передусім ті, що пов'язані із використанням в освіті хмарних технологій), приведення їх у відповідність до вимог часу, з урахуванням перспектив розвитку людини і суспільства.
•	Подальшого удосконалення методичних систем навчання, передусім змісту інформатичної освіти та комп'ютерно орієнтованих педагогічних технологій, наповнення цих систем необхідним спектром педагогічно виважених мультимедійних аудіо- і відео- інформаційних навчальних об'єктів, іншими електронними освітніми і науковими ресурсами, підвищення на цій основі рівня ІКТ-компетентностей учнів і студентів, учителів і викладачів, 
•	Підвищення мобільності навчання при одночасному зменшені вимог до процесуальних характеристик персональних ІКТ-засобів учасників навчального процесу, зменшенні їх одиничної вартості.
•	Підвищення якості проектування і супроводу загальносистемних програмно-апаратних засобів та предметних додатків, надійності надання послуг та взаємодії з їх провайдерами через типізацію ІКТ-продуктів, застосування договірних механізмів аутсорсінга при взаємодії «користувач - постачальник послуг».
•	Широкомасштабного застосування в освітній практиці деяких перспективних функцій ІКТ-систем навчальних закладів і наукових установ, що набули сьогодні поодиноке застосування (наприклад, IP-спостереження і контролю; доступу батьків, громадськості та органів управління освітою і наукою до поточних результатів навчання; формування і підтримування фондів освітніх і наукових ресурсів, включаючи фонд їх еталонів; моніторингу процесу інформатизації та ін.).
•	Зменшення витрат на модернізацію та оновлення, обслуговування і підтримування у ІКТ-систем.

Кириця О. В.,
“Бізнес-коледж” ПВНЗ “Європейський університет”,
skiritsa@gmail.com
ІНФОРМАЦІЙНІ СИСТЕМИ ТА ТЕХНОЛОГІЇ В БІЗНЕСІ
На сучасному етапі суспільного розвитку інформатизація економіки та інших сфер життя стала центральним соціально-економічним процесом усіх розвинутих країн. Розвиток інформаційного суспільства в Україні і впровадження інформаційних систем в усі сфери суспільного життя визначається одним із пріоритетних напрямів державної політики і полягає у прискоренні розробки та впровадження новітніх конкурентоспроможних інформаційних технологій.
Найбільш характерна риса сучасного розвитку світової економіки - колосальні успіхи і досягнення в галузі техніки і технології, розвиток наукомістких виробництв. Розподілені інформаційні системи та мережеві технології безмежно збільшили ділові можливості за рахунок швидкого і простого доступу до величезних обсягів інформації і інструментів роботи з нею. «Світом володіє той, хто володіє інформацією»: вміє її отримувати, збирати, аналізувати і з користю застосовувати, тобто використовувати важливі для бізнесу дані з метою отримання максимальних вигод. І, якщо одержувані в результаті переваги великі, то це дає всі підстави вважати таку інформацію одним з ключових бізнес-активів підприємства. Якщо компанія буде нехтувати цими можливостями, то вона ризикує швидко опинитися на узбіччі ринку. 
Вся діяльність підприємства стосовно інформаційних систем (ІС) зводиться до таких базових операцій: доходи, видатки, залишок, баланс, аналіз і планування. Ці операції стосуються будь-яких об'єктів обліку, а саме: товари, матеріали, основні засоби, безготівкові і готівкові грошові кошти тощо. Практично всі бізнес-процеси підприємства чи будь-який вид економічної діяльності можна представити цими операціями.
Термін "інформаційна система" належить до класу програмних продуктів, що автоматизують ведення бізнесу. Система називається інформаційною, якщо вона підтримує інформаційне забезпечення бізнесу - це сукупність засобів збору, зберігання, передачі, оброблення інформації для досягнення поставленої мети у процесі управління.
У більшості випадків для створення власної інформаційної системи неможливо обійтися без використання баз даних і забезпечення режиму мультидоступу до них.
На сьогодні розвинену архітектуру зазвичай відносять до однієї з двох категорій: інформаційно-обчислювального потужного сервера з підключеними до нього терміналами або локальної розподіленої інформаційно-обчислювальної мережі серверів і клієнтських робочих станцій, що забезпечує спільне використання ресурсів. ІС можуть значно різнитися за типами об'єктів управління в економічних системах, характером та обсягом задач, які вони розв'язують, та низкою інших ознак, тому їх класифікують за:
- територіальною ознакою, або сферою діяльності - державні, територіальні (регіональні), галузеві, об'єднань, підприємств або установ;
- призначенням - інформаційно-пошукові, інформаційно-довідкові, інформаційно-керуючі, системи підтримки прийняття рішень, інтелектуальні ІС;
- ступенем централізації обробки інформації - централізовані ІС, децентралізовані ІС, розподілені інформаційні системи;
- ступенем інтеграції функцій - багаторівневі з інтеграцією за рівнями управління (підприємство - об'єднання, об'єднання - галузь тощо), багаторівневі ІС з інтеграцією за рівнями планування тощо;
- видом обробки інформації - фактографічні, документальні, документально-фактографічні, мультимедійні, текстові тощо;
- оперативністю обробки інформації - системи реального часу, оперативної обробки транзакцій, пакетної обробки;
- видами діяльності - система автоматизованого проектування, автоматизовані ІС, автоматизовані системи управління технологічними процесами, корпоративні ІС.
ІС включає вхідну інформацію (дані, інструкції) та вихідну інформацію (звіти, розрахунки) і функціонує в інформаційному середовищі. За допомогою засобів обробки інформації вхідна інформація перетворюється на вихідну, і потім надсилається користувачу або іншій ІС. ІС може включати механізм зворотного зв'язку.
У міжорганізаційні системи об'єднуються підприємства, що є спільним інформаційним платформним утворенням між бізнес-партнерами та ефективно використовуються для взаємодії через мережу Extranet.
Розрізняють такі ІС: системи обробки транзакцій (TPS); інформаційні системи менеджменту (ІСМ), що підтримують функціональну діяльність менеджерів; офісні системи; системи підтримки прийняття рішень (СППР); виконавчі інформа ційні системи для підтримки рішень вищої управлінської ланки (EIS); інтелектуальні інформаційні системи (ПС).
Серед систем обробки операцій широкого застосування набули автоматизовані системи управління (АСУ), автоматизовані системи управління технологічними процесами (АСУТП), системи автоматизованого проектування (САПР), автоматизовані системи наукових досліджень (АСНД), системи співробітництва на підприємстві (ССП).
Кожна ІС має унікальні характеристики і може бути класифікована як окремий об'єкт. Координація між різними типами ІС знаходиться в динаміці та постійному розвитку. У багатьох випадках ІС інтегруються у вигляді гібридних ІС, в яких циркулюють різні інформаційні потоки.
Успішне використання ІС вимагає розуміння ключових тенденцій розвитку бізнесу підприємства, при цьому вони мають забезпечувати в основному:
а) облікові функції - це не тільки доходи, витрати матеріалів і ведення банківських виписок, а й формування всіх первинних документів, необхідних для автоматичного створення будь-яких звітів;
б) аналітично-звітні можливості - передусім це можливість швидкого і коректного створення нових і зміна наявних звітів за допомогою певних операцій;
в) можливості для роботи зі звітами - швидке виконання звітів при великих обсягах даних, можливість одержувати в одному звіті всі необхідні дані за всіма підрозділами підприємства (склад, бухгалтерія, фінанси, виробництво, збут), групувати дані в будь-яких розрізах, деталізувати дані до будь-якого рівня;
г) можливість об'єднання даних філіалів, підрозділів, дочірніх компаній або магазинів, обробки документів і звітів за кількома своїми компаніями, поділ і консолідація даних на рівні однієї/кількох/всіх компаній корпорації або інших об'єктів обліку;
д) можливості логічної, динамічної, статистичної та аналітичної обробки первинних даних, на основі якої має здійснюватися планування і прогнозування з використанням системи підтримки прийняття рішення;
е) надійність і безпечність ІС - втрата даних не може виникати за жодних обставин. Захист інформації - обмеження доступу до інформації будь-якими засобами має бути жорстко обмежене. Ресурсомісткість обладнання має бути таким, що підприємству не обов'язково нарощувати потужність устаткування при збільшенні даних або збільшенні кількості робочих місць.
Державі необхідно створювати умови і допомагати підприємствам автоматизувати виробництво, ефективніше використовувати переваги нових інформаційних технологій і систем; впроваджувати телекомунікаційні мережі, що забезпечуватиме швидкий, надійний, безпечний та економічний доступ до інформації всіх користувачів, розвивати IT-кадровий потенціал, сприяти наданню інформаційних послуг у режимі реального часу.
Підприємство, що виготовляє продукцію для споживачів або надає їм послуги, у нинішніх умовах має функціонувати у режимі реального часу, що можливо тільки при широкому використанні інформаційних технологій і систем у його бізнес-процесах. У режимі реального часу необхідно проглядати корпоративні плани і події, ключову інформацію щодо критичних процесів, у тому числі за витратами й ефективністю, тобто потрібна аналітика за специфічними процесами для підтримки прийняття обґрунтованих і швидких рішень у сфері фінансів, продажу і маркетингу, кадрів, операцій, закупівель, що дійсно можливе тільки при застосуванні новітніх інформаційних технологій.
Перші швидкодіючі комп'ютери використовувалися підприємцями в основному для автоматизації процесів, які раніше виконувалися вручну великим числом працівників невисокої кваліфікації; типовий приклад - обробка даних. Сьогодні нова техніка і технології застосовуються не тільки для автоматизації збору і обробки даних, але і для реалізації нових ідей, нових способів отримання конкурентної переваги.
Підсумовуючи, варто навести пророче висловлювання Білла Гейтса: «Електронна нервова система дозволить вести бізнес зі швидкістю думки, а це і є ключ до успіху в двадцять першому столітті»

Краснова Н. А.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf.diad@kyiv.e-u.in.ua
ДІЯЛЬНІСТЬ УКРАЇНСЬКИХ ТЕЛЕКАНАЛІВ
ЗА УМОВ ІНФОРМАЦІЙНОЇ АГРЕСІЇ
Війна інформації на сьогодні стала одним з найнебезпечніших видів зброї. Це користуватися компроматами, виливанням бруду, підкиданням неправдивої інформації, та намагання за допомогою інформації ввести в оману стало для багатьох сенсом життя. За умови вдалого маніпулювання свідомістю мас можна досягти практично будь-якої мети.
Ми всі знаємо, що третій рік Україна перебуває в стані неоголошеної війни з Росією. Збройний конфлікт, який розв’язано проти України, ведеться одночасно на декількох рівнях і напрямах. Інформаційний напрям є одним серед інших. Щодо громадян Росії, її уряд провів «ідеологічну мобілізацію» та «інформаційне перепрограмування», яке нагадує «зомбування». Але, нажаль ця ситуація спостерігається також в Україні. Телебачення формує 90% думок людей про події у світі. Бойові дії на Донбасі, проводяться професійно, в глобальних масштабах із максимальним використанням брехливих тверджень.
У 2014 р. на Україну була спрямована пряма агресія з Росії. Початком стала окупація Автономної Республіки Крим. Це все починалося з психологічної війни та пропаганди. Головне завдання психологічної війни - маніпулювання масами це:
•	дезорієнтація та дезінформація людей; 
•	послаблення усталених переконань;
•	залякування народу ворожим образом; 
•	залякування супротивника своєю силою. 
Головний метод ведення інформаційно-психологічної війни становить пропаганда. В інформаційній агресії проти України застосовувався метод психотропної дії - використання забороненої технології 25-го кадру для інформаційно-психологічного впливу на глядачів. СБУ також встановили, що російськими ЗМІ використовувалось поширення напівправди, показ сцен убивств і насилля з метою емоційного впливу на людей. Оскільки Україні не доводилося стикалася з великою за масштабом інформаційною агресією, перші рішення державних органів націлювались на обмеження телевізійного контенту. 
Нажаль цей крок Владі треба було робити з самого початку подій на сході України. Що до наших журналістів, Держава звинувачує їх у безвідповідальності, порушенні журналістських стандартів, а цьому сприяють відсутність у них необхідних знань і умінь, досягнення певних цілей завдяки свідомому маніпулюванню. Більшість каналів належать мільярдерам, які заробляють на іншому, а медіа використовують для захисту свого бізнесу. З вище зазначеного варто зробити висновки.
Розвиток української медіа сфери має ряд системних проблем: 
•	непрозорість медіа власності, 
•	наявність замовних матеріалів у ЗМІ,
•	малий рекламний ринок, 
•	проблеми у сфері дотримання журналістської етики, саморегуляції, 
•	втрата довіри до ЗМК в суспільстві.
Державна влада України, беручи до уваги тривалу зовнішню російську агресію, пропаганду спрямовану проти України змушена приділяти цьому особливу увагу. Вона в цьому напряму:
1.	 почала запуск виробництва вітчизняного кінопродукту;
2.	забезпечила покриття українським телевізійним сигналом окупованих і прилеглих до них територій;
3.	намагається забезпечувати прозорість медіа власності в Україні.
На сьогодні ухвалена Доктрина інформаційної безпеки, Радою національної безпеки та оборони в грудні 2016 р, вона і стала визначальним документом протидії російським інформаційним загрозам. Основою Доктрини стала концепція інформаційної безпеки. Цей документ необхідний, щоб боротися із загрозами гібридної інформаційної війни. Як відомо, в Україні працює значна кількість медіа, які публікують неправдиву інформацію, не несуть за це відповідальність.

Даневич А. В.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
Краудсорсинг як новаторський засіб
у забезпеченні сервісних послуг
У наш час у будь-якій сфері діяльності людини відбувається постійний розвиток та пошук нових ідей і способів забезпечення цієї діяльності.
Краудсорсинг – це спосіб забезпечення публічних послуг задля покращення їх якості, який діє за допомогою залучення певної кількості людей до вирішення якогось питання або розробки проекту; взаємодія зі споживачем.
Це досить новітній засіб, проте його досліджували зарубіжні науковці, такі як: Джеф Хауі, Марк Робінсон, Ерік Фон Хіппель, Френк Піллер, Сусуму Огава, Ханес Трейхль, Мартін Джайлс та ін.
Авторами цієї концепції є письменник Джеф Хауі та редактор Марк Робінсон. Вони вважають це можливістю вирішення різних типів питань завдяки використанню «зовнішніх джерел», тобто невизначеної кількості осіб, в основному – онлайн-спільноти [1].
Ерік Фон Гіппель, американський економіст, зазначає, що краудсорсинг виник з розрахунку на бажання споживача поділитися своїми ідеями.
Професори Френк Піллер зі Школи менеджменту при Масачусетському університеті та Сусуму Огава з Університету Кобе у своїй статті 2006 року вважають, що така стратегія «фактично перетворює дослідження ринку в швидкий продаж», а також називають її «колективною зобов’язаністю клієнтів» [1, с. 214].
Основними принципами краудсорсингу є:
–	принцип філософії – увага до споживача, спонукання на формулювання вимог;
–	принцип «інновацій з розрахунку на користувача» [2] – виробник покладається не лише на вимоги споживача, а й на його ідеї реалізації цих вимог;
–	принцип мотивації – розрахований на бажання споживача поділитися своїми вимогами за певну плату;
–	принцип «pull замість push» – залучення, а не нав'язування. Спочатку дізнатись потреби, потім пропонувати способи їх задоволення;
–	принцип змагання – створення веселої, приємної атмосфери [3, с. 510].
Прикладом краудсорсингу у сфері публічного адміністрування можна вважати те, що ІТ здійснили експансію на поле державної політики, де сконструйовано нову модель державного управління, відому як «електронне урядування» (е-governance) та його похідну – «електронний уряд» (e-government). Звичайно, останній не є альтернативою уряду як державної інституції. Це скоріше електронна система взаємодії органів державної влади, місцевого самоврядування, громадян та суб’єктів господарювання з використанням інформаційно-комунікаційних технологій (ІКТ).
Серед країн, які втілили таку ідею є Естонія. Кожен естонець тепер має ідентифікаційну картку з чипом (ID), яка дає можливість електронного підпису та забезпечує доступ до 3000 електронних сервісів. На створення системи пішло 10 років та 50 млн. євро, проте результат перевищив очікування [4].
Сьогодні громадяни розвинених країн активно користуються сотнями сервісів електронного урядування, а державний істеблішмент застосовує ІТ-інструментарій для вирішення складних управлінських завдань. Україні доводиться діяти навздогін і форсувати розвиток цієї сфери. На території нашої держави явище краудсорсингу не дуже відоме, проте набуває поширення і використовується найчастіше в медіа-ресурсах.
До переваг цієї концепції можна віднести: а) мінімальні витрати – отримання корисної інформації за невисоку вартість або ж навіть безкоштовно; б) швидкий результат внаслідок залучення великої кількості людей.
Серед недоліків слід відзначити: неорганізованість, непередбачуваність натовпу, відсутність цілісного результату; невелика, негарантована винагорода; недобросовісність деяких учасників подібних опитувань (шахрайство); можливість витоку цінної інформації [3, с. 508].
Проте, вад можна запобігти, якщо вжити певних заходів. Наприклад, можна спрямувати дії учасників, таким чином, щоб певна група працювала в певній сфері. Отримавши так цілісний результат, можна запобігти витоку інформації, розмежувавши до неї право доступу.
Отже, краудсорсинг як новаторський спосіб забезпечення сервісних послуг має як переваги, так і недоліки. Деяких з них можна уникнути завдяки певним діям. Чи завжди можна застосувати цей засіб? Адже є випадки, в яких «натовп» не має компетенції, а якщо й має, то незначну. Також слід відзначити, що такі дешеві або ж навіть безоплатні ідеї не надто компетентного натовпу завдають шкоди професіоналам, знавцям своєї справи, роблять їх послуги не актуальними [5, с. 43-47]. Отож неможливо зменшити значення краудсорсингу, але і перебільшувати його, на нашу думку, теж не варто.
Література:
1. Джеф Хауи Краудсорсинг: Коллективный разум как инструмент развития бизнеса, – 2012. – 288 с.
2. Eric von Hippel Users as innovators, The Sources of Innovation Oxford University Press, 1988. [Онлайн ресурс] – Режим доступу: http://web.mit.edu/evhippel/www/books/sources/Chapter2.pdf
3. Майстренко О. В. Краудсорсинг: сутність, види, принципи та інструменти застосування// Економіка і суспільство. – 2017. – № 9. – С. 507-511.
4. Васильєва Н. В. Досвід Естонії у наданні електронних послуг населенню //Державне управління: удосконалення та розвиток. – 2013. – №11 – [Онлайн ресурс] – Режим доступу: http://www.dy.nayka.com.ua./
5. Панкрухин А.П. Краудсорсинг – соблазнительный маркетинговый агресор: принципы, содержание, технологии // Практический маркетинг. – 2011. – № 1. – С. 43-47.

Яновська О. В.,
Національний інститут стратегічних досліджень 
при Президентові України,
ovy.postbox@gmail.com
АДВОКАЦІЯ ТА ГРОМАДСЬКЕ ЛОБІЮВАННЯ
В СУЧАСНИХ БЕЗПЕКОВИХ УМОВАХ
Національна стратегія сприяння розвитку громадянського суспільства в Україні на 2016-2020 роки артикулює основні проблеми розвитку громадянського суспільства і серед них як такі, що негативно впливають на забезпечення прав і свобод людини і громадянина, визначено «…тимчасову окупацію Російською Федерацією Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та військову агресію Російської Федерації в окремих районах Донецької і Луганської областей, існуючі в зв’язку з цим перешкоди в утворенні та діяльності організацій громадянського суспільства на відповідних територіях» [1].
З початком вищезгаданих подій суттєво розширились сфери діяльності організацій громадянського суспільства (ОГС). Ініціативи, пов’язані з вирішенням наслідків суспільно-політичної кризи в Україні вийшли на передній план уваги громадськості, передусім, у сфері забезпечення обороноздатності країни та, серед іншого, представлення та захисту інтересів громадян України, які є вимушено переміщеними особами (ВПО) та/або проживають в зоні проведення АТО або тимчасово окупованої АР Крим. 
Одним із нових методів вирішення соціальних проблем в Україні, в тому числі тих, які перебувають виключно в компетенції органів влади, віднедавна є адвокаційна діяльність та, як один з її складників, громадське лобіювання. За визначенням авторів одного з проектів ПРООН, адвокація (англ. advocacy, відстоювання інтересів) – це діяльність окремих осіб або організованих груп, яка має на меті здійснення впливу на громадську політику та рішення політичних, економічних і соціальних інституцій для представництва і захисту прав та інтересів цих осіб або груп [2, с. 6]. Лобіювання ж вважається одним із методів адвокації, різновидом стратегічних комунікацій громадськості та державної влади. Серед основних інструментів у процесі здійснення адвокаційної та лобістської діяльності варто виділити, зокрема, такі як: письмові звернення до органів влади, організація зустрічей з представниками органів влади, участь у роботі консультативних органів при державних структурах, розробка проектів нормативно-правових актів та організація їх обговорення за участю уповноважених органів та широкої громадськості, тощо.
Аналізуючи наукові доробки вітчизняних вчених з питань розвитку адвокаційної діяльності в Україні, її сутності та спрямованості, зокрема в питаннях вирішення проблем, пов’язаних з військовим конфліктом та його наслідками, необхідно відзначити, що дана проблематика не знайшла достатнього висвітлення. Частково це пояснюється тим, що адвокаційна та лобістська діяльність є доволі новими для України та ще не врегульовані належним чином в правовому полі, зокрема, не мають офіційних законодавчих визначень та чітких рамок такої діяльності. 
Разом з тим, практичні приклади використання інструментів адвокації українськими ОГС свідчать, що даний механізм взаємодії з органами влади має широкі перспективи. Кількість великих адвокаційних кампаній в Україні поступово збільшується. Зокрема, Українська Гельсінська спілка з прав людини реалізує 11 адвокаційних кампаній, в тому числі щодо порушень прав людини на території тимчасово окупованого Криму та в зоні АТО, щодо антикорупційного законодавства, реформи правосуддя, тощо. Одним з найбільших проектів із захисту переміщених осіб в Україні є проект » Адвокація та правова допомога внутрішньо переміщеним особам», який здійснює благодійний фонд «Право на захист» за підтримки Агентства ООН у справах біженців (UNHCR). Цей та інші проекти в Україні спрямовані на моніторинг порушення прав та надання прямої юридичної допомоги внутрішньо переміщеним особам, а також іншим групам населення, які постраждали внаслідок конфлікту, посилення потенціалу державних органів та громадянського сектора та зміцнення законодавчої та нормативної бази [3].
В той же час, зважаючи на дещо негативну конотацію, термін «громадське лобіювання» в Україні мало поширений та використовується здебільшого лише як один із інструментів в адвокаційній діяльності. Широко використовується також термін «громадське представництво». 
В цілому, розвиток нових механізмів взаємодії організованої громадськості з органами влади, поширення дієвих інструментів захисту інтересів вразливих соціальних груп є позитивною тенденцією інституційних змін та сприятиме підвищенню обізнаності громадян щодо їх можливостей із залучення до процесів демократичних змін у країні.
Література:
1. Національна стратегія сприяння розвитку громадянського суспільства в Україні на 2016-2020 роки, 2016. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/ show/68/2016.
2. Прокопенко О. В. Адвокаційна діяльність та некомерційне лобіювання в Україні [Електронний ресурс] / О. В. Прокопенко // Програма розвитку ООН в Україні. – 2017. – Режим доступу: http://platforma-msb.org/wp-content/uploads/2017/10/Handbook_Advocacy_and_ non-profit_lobbying_Prokopenko.pdf.
3. Проект «Адвокація та правова допомога внутрішньо переміщеним особам» [Електронний ресурс] // БФ "Право на захист" – Режим доступу: http://vpl.com.ua/uk/about-us-uk/.

Карась Є. В.,
Національний інститут стратегічних досліджень 
при Президентові України,
vortex.personally@gmail.com
СОЦІАЛЬНА ДОВІРА
ЯК ІНСТРУМЕНТ ЕФЕКТИВНОГО УПРАВЛІННЯ СУСПІЛЬСТВОМ
Розвитку демократичних процесів в Україні продовжує заважати низка проблем, які стали характерними для українського суспільства. До таких можна віднести досить різноманітну низку явищ – корупція, в цілому низька активність населення в політичних процесах, нерозвинутість структур громадянського суспільства. Існує багато варіантів аналізу проблем українського суспільства, але найбільш працездатним для виведення найбільш загальних чинників являється дослідження цих явищ крізь призму поняття соціальної довіри. 
Для впровадження дієвої форми демократії суспільство має виходити не лише з того, що демократія є інститутом прийняття політичних рішень більшістю учасників громади. Дійсна демократія створюється не лише сукупністю індивідів, а особливим суб’єктом рішень – активною ініціативною громадою. 
Досліджуючи діяльність демократичних суспільств ХХ столітті сутнісно виявляється взаємозв’язок успіху державного управління та соціального капіталу. Будь-яке суспільство характеризується мережами міжособистісних зв'язків та обміну – як формальними, так і неформальними. [1, с. 201] Ступінь того наскільки члени суспільства приймають та соціалізують ідеали громадянського суспільства та взаємодії складає ключовий чинник для більшості суспільно-політичних та економічних процесів. Соціальний капітал вирізняється тенденцією до зосередження. Успіх незначних справ надає змогу спільнотам вирішувати складніші проблеми, які потребують серйозних інституційних зусиль. 
Соціальну довіру часто розглядають як визначальний соціальний параметр в економічному й освітньому вимірі, що необхідний для розвитку людських ресурсів, а особливо людського капіталу.
У функціональному відношенні соціальна довіра пом'якшує різкість соціальних розривів між верствами суспільства. Соціальна довіра забезпечує надійність сприйняття суспільних цінностей та соціальних інститутів.
Соціальна довіра забезпечує передбачуваний характер навколишнього світу та допомагає створити формальні інститути й організації, домашні господарства і сім'ї, а також конституювати мережі друзів і знайомих.
Соціальна довіра являє собою своєрідний соціальний каркас, формуванню якого сприяють брак прозорості та невпевненість соціальних агентів в успішності процесів взаємодії в майбутньому. Прозорість відіграє важливу роль у генезі соціальної довіри і допомагає оцінити наслідки передбачуваної довіри, а також взаємну підзвітність інших соціальних агентів та інститутів, яка протистоїть довільності, нестійкості та свавіллю. 
Навіть в суто економічній сфері соціальний капітал та довіра прямо пов'язані зі зростанням. В цій сфері це формується у виді накопичення людського капіталу через освіту. Це стає одним з основних факторів, що сприяють економічному зростанню.[2] По-перше, чим більше соціальної довіри тим більш ефективно функціонують державні установи, по-друге, довіра і соціальний капітал можуть допомогти там, де є недосконалості ринку і таким чином сприяти економічним угодам в несприятливих умовах, наприклад на фінансових ринках. Позитивно корелюють з довірою рівень доходів та освіти: успішний професійний досвід імовірно робить людей більш схильними до довіри іншим. 
В глобальному вимірі не проходить і тижня без новин про загрозу руйнування загальнолюдського природного ресурсу. Подібні ситуації виникають повсякчас і всюди. Ризики звучать від невеликих спільнот і до масштабів всієї планети. Питання, як найкраще управляти природними ресурсами, що використовуються багатьма людьми - не врегульовані ані в академічних колах, ані в політичних колах. Деякі наукові статті про трагедію спільних ресурсів радять, що лише державний контроль здатний запобігти знищенню природних ресурсів. Інші рекомендують приватизацію цих ресурсів як спосіб вирішення проблем. Однак можна спостерігати, що ані держава, ані ринок нездатні в довгостроковій перспективі забезпечити продуктивне використання систем природних ресурсів. Більше того - громади покладаються на інституції, не схожі ані на державу, ані на ринок, і керують деякими системами природних ресурсів доволі успішно протягом тривалих періодів часу. Наразі замало необхідних інтелектуальних інструментів, щоб зрозуміти проблеми керування та управління природними ресурсами, та причини того, чому деякі інституції спрацьовують в одних випадках і не спрацьовують в інших. Однак науковці упевнено підходять до практичної ефективності аналізу подібної складної глобальної проблематики інструментами аналізу соціальної довіри.
Окрім глобальних проблем для українських реалій є ближчими та актуальнішими питання потенціалу соціальної довіри задля підвищення рівня визнання громадянами публічної влади в суспільстві. Підвищення рівня довіри неминуче дозволяє зменшувати витрати на підтримку порядку, ведення бізнесу та вирішення соціальних конфліктів. В умовах зовнішньої агресії в Україні подібні ризики або їхнє можливе усунення має особливо важливу роль для державного управління. Соціальна довіра дозволяє ефективно провадити керування суспільством, оскільки забезпечує на ціннісному рівні вільний доступ громадян до участі в політичних процесах. Розвинута мережа громадських об’єднань, що завжди виступає супутником високого рівня соціальної довіри, дозволяє отримати значно гнучкішу та більш чутливу систему соціальної регуляції суспільства.
Література:
1. Патнем Р. "Творення демократії. Традиції громадянської активності в сучасній Італії." – К., 2001. 
2. Yamamura E. "The role of social trust in reducing long-term truancy and forming human capital in Japan" / "Economics of Education Review". – 2011. – №30.

Секція ІІІ.
ШЛЯХИ МОДЕРНІЗАЦІЇ СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОГО
РОЗВИТКУ УКРАЇНИ

Скрипник М. І., Саюн А. О.,
Київський національний університет технології та дизайну
koa@knutd.edu.ua
КОМУНІКАТИВНИЙ РЕСУРС ЄС
В МЕЖАХ СУЧАСНИХ СОЦІАЛЬНИХ КОМУНІКАЦІЙ
Соціальні комунікації мають широкий спектр функцій, які забезпечують життєдіяльність сучасних соціальних систем. Узагальнено основні принципи та функції соціальних комунікацій. Проблема соціальних комунікацій є пріоритетною для українського суспільства, оскільки її розгляд дає змогу визначити особливості системи соціальних комунікацій України та врахувати їх у практиці суспільних відносин.
Сучасне комунікаційне суспільство характеризується постійним збільшенням та глобалізацією комунікацій. Кількість та якість комунікацій безперервно зростають, значна кількість людей залучається до комунікаційного процесу, взаємозв’язок між окремими комунікаціями стає тісним, зростає дія комунікацій, мережа яких досягла глобальних масштабів. Зростання комунікацій відкриває нові можливості, які звільняють людей від певних обмежень, систем соціального контролю та примусу, створюють нові засади особистої репрезентації.
Процес соціальної комунікації відбувається під час багатостороннього та різнорівневого обміну соціальною інформацією (якщо в ньому бере участь людина, процес набуває соціальності) між політичною, економічною та духовною сферами глобального суспільства та їх національними відповідниками.
Найвпливовішим видом соціальної комунікації є масова комунікація, або інформаційно-комунікаційна діяльність. Це діяльність соціального суб’єкта з виробництва й поширення соціальної інформації, метою якої є формування суспільної свідомості суб’єктів та об’єктів суспільної сфери і відповідне спрямування їхньої (політичної, економічної, духовної) діяльності. Ця діяльність здійснюється за допомогою специфічних суспільних інститутів – засобів масової комунікації.
Основні принципи соціальної комунікації:
•	пріоритетність ознак і цінностей культури (ієрархія);
•	рівні права всіх громадян на отримання інформації (демократія);
•	наближеність до загальнолюдської культури, культури відповідної нації, етносу, конфесії, класу тощо (ідентичність);
•	урахування глобальних та національних морально-етичних норм (мораль).
Характер соціальної комунікації в суспільстві (глобальному чи національному), рівень її розвитку визначаються рівнем загальної культури відповідного суспільства, опосередковуються його цінностями й нормами. Але соціальна комунікація як засіб існування й передавання цінностей і норм культури теж визначає рівень культури суспільства та особливості функціонування суспільної сфери. 
Виокремлюються основні функції соціальної комунікації:
•	поширення суспільних цінностей, знань, інформації;
•	формування суспільної свідомості;
•	поширення та розвиток соціокультурних норм, здійснення соціокультурного обміну;
•	інтеграція та регулювання суспільних відносин, зокрема соціальних;
•	підготовка та сприяння участі громадськості у суспільній діяльності.
Таким чином, можна сказати, що основною функцією соціальних комунікацій є функція інформаційна.
Соціальна комунікація повинна бути засобом узгодження та координації суспільних інтересів на основі повного інформування громадян, поваги до прав і свобод особистості, демократичної політичної культури та свободи мас-медіа від владних та бізнесових структур (глобальних і національних
Соціальні комунікації сучасного типу утворюють середовище, яке постійно змінюється, внаслідок чого відбувається руйнування старих і формування нових моделей соціальних комунікацій, що становить суспільну проблему, від вирішення якої залежить трансформація суспільних цінностей і становлення нової системи соціальних комунікацій в умовах глобалізації. 
Соціальні комунікації як засіб існування та передавання цінностей і норм культури визначає рівень культури суспільства та особливості функціонування суспільної сфери. 

Anna Gurzhii,
Kyiv National University of Trade and Economics,
adminpravo@knteu.kiev.ua
ADMINISTRATIVE LAW REGULATION OF PERSONAL DATA PROTECTION
One of the main political priorities of modern Ukraine is building of the open, people-centered informational society, where everyone can create, collect, use and share information, realizing their potential, promoting social and personal development, improving quality of human life. Ukraine has its own history of foundation the grounds of information society. Among the most important achievements of recent decades can be outlined: the activity of the world famous school of cybernetics; adopting of the National informatization program; expansion of innovative informational and communication technologies; improvement of multipurpose national electronic information-analytical systems; development of national electronic government system.
At the current stage of development is conceptually formed the legal basis for building the informational society in Ukraine. During 1991-2017 was adopted a wide spectrum of legislative acts, aimed to promote civil society and open administraion, creation of electronic information resources, protection of intellectual property, providing wide access to public information, electronic document management, information security and more.
Business entities intensively introduce modern information technologies and solutions in order to create high-powered resources and means of electronic communication. Great efforts are directed to introduction of new informational and communication technologies in the public sector, particularly in education, science, health and culture. 
However, darting development of information networks, expansion of technical possibilities in the field of storage, processing and transmission of information, wide branching of electronic communications networks, increasing the speed, capacity and functionality of electronic databases – are not only factors of social progress, but also a source of different threats to information security and private confidentiality. Powerful information resources, which offer opportunities for the gathering, processing and use of confidential information can simultaneously serve as a lever of psychological pressure on people, means of interference into personal life, a tool of discreditation the person in the eyes of society.
For modern Ukraine, this problem is more than relevant. Today in Ukraine are registered hundreds of thousands data bases, containing personal data (as of 01.01.2017 more than 80 thousands personal data bases are officially registered). And not always the functioning of such databases is carried out with strict following the law and highest protection of confidential information. In many cases the processing of personal data is accompanied by numerous disorders that cause leakage of confidential information, unauthorized access to it, its use in illegal way and improper purpose.
Nowadays is widely spread the practice of unauthorized use of confidential information during election campaigns, marketing activities, social surveys. Often this information is used to blackmail and, as well, to even personal or political scores. Negative consequences of illegal disclosure of personal data inflict harm to the national, political and economic interests, serve as a source of personal problems, business and private conflicts.
This situation requires the development of legal, organizational, technical and other measures aimed at tightening control over the circulation of information, data protection support, protection of private confidentiality. Realizing the problem and the threat of its escalation with further development of electronic technologies, the Ukrainian government considered personal data protection as a priority of national information policy. Over the last few years, Ukraine applied great efforts to build an effective mechanism of personal data protection.
However, despite general positive trends, we have to state numerous problems in public administering of personal data protection. Drastically needs updating “thematic” legislation, which is characterized by inconsistency, collisions, fragmented regulation of public relations and many other shortcomings. The system of public administration in this field appeared ineffective, and its current reform is too sluggish. Some components of this system operate separately, without proper cooperation and coordination. Their work is complicated by the lack of certainty of legal status, “intersection” of responsibilities, a lack of human and material resources. 
Besides, the local administering of personal data faces such issues as: - an anachronism of normative regulation (in most cases local authorities react to novels of national legislation with great delays); - unclear division of responsibilities (and in some cases vice versa - duplication) of local state administrations and self-government entities, operating on the same territory; - insufficient attention to the issues of personal data protection, belittling their role (comparatively with economical problems) and low activity on their solving. 
All these problems make negative impact on state policy of personal data protection, reducing its effectiveness, leveling its achievements. They require fast solution within the framework of both national and regional informational policy.
Summarizing above, we can state that the legal and organizational support of personal data protection in Ukraine now is in a phase of intensive development. In recent years there was made radical upgrade of "thematic" legislation, was improved the system of public control over legality in the field of personal data protection, were optimized the mechanisms of processing personal data, were determined basic demands on personal data protection, were introduced new forms and methods of public administering.
However, within the context of this progress there is a wide spectrum of problems at all levels of rule-making and executive activities. Among them are: inconsistency of legislative regulations, disadvantages of their structure and content, rather weak administrative coordination, imbalanced the system of public administration, the lack of stuff and material resources, the absence of targeted development programs, limited scope of positive (non-binding) administrative methods and many others.
As a result, at the present stage the national system of public administration on personal data protection is characterized by inefficiency. In its work are vividly seeing numerous inconsistencies, duplications and internal conflicts. Its components are functioning apart, without proper level of cooperation and coordination. This situation requires a raft of measures aimed at optimization of public administration system on personal data protection, as well as at the improvement of all its parts and subsystems. Among the most important steps in this direction should be the next:
–	fundamental review of Ukrainian informational legislation (regarding the regulation of the personal data protection), elimination its gaps, collisions, duplications and inconsistencies; 
–	harmonization of regulations in the field of personal data protection, improving their structure and content;
–	implementation of international legal standards on personal data protection into Ukrainian rule-making practice; 
–	constant monitoring of Ukrainian legislation on personal data protection, aimed at its harmonization and consistent upgrade; 
–	strengthening of public control over rule-making and executive efficiency in the field of personal data protection;
–	development and adoption of the state program on informational security and personal data protection, designed to provide comprehensive implementation of informational state policy at the national, cross-sectoral and local levels; 
–	provide clear delineation of functions and powers of public administration in the field of personal data protection;
–	creation of a special unit for coordination of public administrative activities in the field of personal data protection (according to most experts, such a unit should function under “the roof” of the Ministry of Justice of Ukraine) ;
–	increasing the staff number of the DPDP Ombudsman’s Office due to objective needs of practice;
–	improvement forms and methods of public administering in the field personal data protection, creating favorable conditions (legal, organizational, economic, technical, etc.) to increase their efficiency.

Шевченко О. В.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
adminpravo@knteu.kiev.ua
ДОСВІД ЗАРУБІЖНИХ КРАЇН У СФЕРІ ДОСТУПУ
ДО ПУБЛІЧНОЇ ІНФОРМАЦІЇ
Доступ до інформації у відкритому громадянському суспільстві відіграє важливу роль. Обізнаність громадськості дозволяє здійснювати вплив на органи влади. Відповідно до міжнародних стандартів, що регламентують порядок доступу до публічної інформації, до такої інформації віднесено інформацію, яка вільно збирається, отримується, зберігається, використовується та поширюється. Обмеження права для збирання, одержання, зберігання, використання та поширення публічної інформації зумовлюються лише умовами зберігання, специфікою цінностей та особливими умовами їх схоронності, що визначаються законами. Тому, прагнення України перейти до європейських цінностей зумовили необхідність вивчення зарубіжного досвіду у цій сфері.
Як правило, у зарубіжних країнах право на доступ до інформації закріплюється у конституціях, норми яких реалізуються в окремих процедурних законах про доступ (свободу) до інформації. Відповідно до зафіксованих вище принципів Артиклем 19 розроблено Модельний Закон про свободу інформації [1], який рекомендується взяти за основну для країн, у яких не існує належних ефективних правових гарантій здійснення права на свободу чи доступ до інформації.
Предметом регулювання законів про доступ (свободу) до інформації зарубіжних країн є доступ саме до публічної інформації – тієї, якою володіють суб'єкти владних повноважень (у цивільному праві – юридичні особи публічного права), а також інформації, якою володіють приватні особи (у цивільному праві – юридичні особи приватного права), якщо така інформація становить суспільний інтерес тобто є суспільно значуща.
Метою Модельного закону про свободу інформації є забезпечення доступу до інформації, якою володіють органи влади та інформації, якою володіють приватні структури, якщо вона необхідна для здійснення або захисту будь-якого права. Відповідно до цих положень предметом регулювання Закону Великобританії «Про свободу інформації» 2000 р. є також доступ до інформації, якою володіють публічні органи або особи, які надають їм послуги [2].
Закон Словенії «Про доступ до публічної інформації» від 22.03.2003 р. встановлює процедуру доступу до публічної інформації – інформації, якою володіють публічні органи, а також яка ними створена у зв'язку із здійсненням ними своїх повноважень. Практично в усіх законах про доступ (свободу) до інформації зарубіжних країн втілений принцип максимального оприлюднення: «вся інформація, якою володіють публічні органи, підлягає розкриттю; винятки повинні бути максимально обмежені, визначені законом і публічні органи повинні довести виникнення та правомірність таких винятків». Доступ лише до інформації, яка підпадає під такі винятки, може бути обмежений [3].
Відповідно до Рекомендації Ради Європи про доступ до інформації, що перебуває у володінні державних органів не оприлюднюється інформація яка стосується інтересів національної безпеки, суспільної безпеки, громадського порядку, економічного добробуту країни, попередження злочинів або попередження розголошення інформації, отриманої конфіденційно, захист приватного життя та інших легітимних приватних інтересів, але беручи при цьому до уваги особливу зацікавленість кожної особи в інформації, якою володіють органи влади, і стосується її особисто. Приблизно такі ж винятки передбачені у Модельному законі про свободу інформації.
Ця норма відображена у законодавстві багатьох демократичних держав і успішно застосовується на практиці. Наприклад, у Законі Естонії «Про доступ до публічної інформації» йдеться, що «розпорядник інформації повинен розкрити інформацію, що стосується фактів, які викликали суспільний інтерес…» [4]. Подібні правові норми відображені у законодавстві Швеції, Данії, Австрії, Фінляндії, Ірландії.
У разі, якщо законодавство вимагає від органів влади провести оцінку можливих наслідків від розголошення інформації, тест «баланс інтересів» застосовується для виявлення, чи завдасть розкриття інформації шкоди публічним інтересам в цілому, або індивідуальним інтересам, зокрема. Даний тест передбачає зважування двох протилежних цінностей – наслідків при розкритті інформації та наслідків при її засекреченні. Тест «заподіяної шкоди» застосовується тоді, коли органи влади зосереджують свою увагу на потенційній шкоді, що може бути заподіяна, або упередженості, яка може завдати інтересам, захищених законом. Якщо потенційна шкода, що може бути завдана певним інтересам, може бути порівняна з «протилежними» інтересами, тоді два згаданих вище тести застосовують разом. 
Практично в усіх зарубіжних країнах діють спеціальні інституції, відповідальні за реалізацію права на доступ до інформації. В одних країнах – це тимчасові органи, спеціально створені після прийняття законів про доступ до інформації і уповноважені здійснювати контроль за виконанням цих законів. В інших країнах – це постійні інституції, спеціально уповноважені забезпечувати реалізацію права на доступ до інформації. У країнах, де немає спеціального закону про доступ до інформації, а таке право закріплено у конституції, вказані функції покладено на парламенти, омбудсмени та суди.
Так, досвід зарубіжних країн свідчить про такі моделі спеціальних інституцій:
1) спеціальний орган контролю за забезпеченням права на доступ до інформації в рамках виконавчої влади (Бельгія, Ісландія, Естонія, Польща, Таїланд, Японія тощо);
2) спеціалізований омбудсмен з питань інформації або колегіальний орган, що буде здійснювати незалежний парламентський контроль за охороною та захистом права на доступ до інформації (Великобританія, Ірландія, Угорщина, Словенія, Німеччина, Сербія, Канада тощо);
3) Уповноважений з прав людини або службовий підрозділ чи спеціальний представник для здійснення контролю за забезпеченням конституційного права на інформацію у межах апарату уповноваженого з прав людини (Швеція, Данія, Бельгія, Фінляндія, Австрія, Нідерланди, Польща тощо);
4) орган контролю, який формально створюється при уряді або парламенті, але до його складу входять представники законодавчої, виконавчої, судової гілки влади, представники від громадськості та органів місцевого самоврядування (Франція, Португалія тощо) [10].
Поширеною практикою у багатьох зарубіжних країнах, яка видається найбільш демократичною, є створення та діяльність омбудсменів, уповноважених з питань інформації, які є органами парламентського контролю. До сфери повноважень омбудсмена віднесено нагляд за діяльністю органів влади щодо забезпечення реалізації права на доступ до інформації. Більшість омбудсменів наділені правом пропонувати парламенту скасувати, внести зміни до чинного та прийняти нові закони у цій сфері. Окрім того, у багатьох країнах омбудсмени виступають квазі судовими органами, які розглядають скарги осіб про порушення їхніх прав на доступ до інформації, та приймають відповідні рішення, які мають обов'язковий характер. Достатньо ефективною є діяльність такого органу у Словенії, з моменту створення якого фактично зникла потреба у громадян звертатися до суду з питань порушення права на доступ до інформації.
Отже, звертаючи увагу на успішний досвід зарубіжних країн у розробці та удосконаленні законодавчої бази у сфері доступу до публічної інформації, робимо висновок про те що Україна намагається перейняти цей досвід. Тобто, законодавча база зарубіжних країн у сфері доступу до публічної інформації має спільні риси. Прикладом може бути створення та діяльність омбудсменів та дія спеціальних інституції, відповідальних за реалізацію права на доступ до інформації. Важливе місце займає у цьому Уповноважений у правах людини (обов’язки якого сьогодні покладено на Лутковську Валерію Володимирівну).
Література:
1. A Model Freedom of Information Law - Article 19. – [Електронний ресурс] – Режим доступу: https://www.article19.org/data/files/pdfs/standards/ modelfoilaw .pdf
2. Freedom of Information Act 2000. – [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.legislation.gov.uk/uksi/2001/1637/contents/made
3. Петров Є. В. Доступ до публічної інформації. Івано-Франківськ , – Місто НВ, 2012, с.256
4. Comparative analysis of access to information in V4 countries + Estonia. – [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://ekint. org/lib/documents/1480591443-finec_comparative_ analysis_of_access_to _information_eng.pdf

Шиян О. М.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
shyianoks@ukr.net
ЦІННОСТІ ТА ЖИТТЄВІ ОРІЄНТАЦІЇ ПЕРШОКУРСНИКІВ ВИЩИХ ЗАКЛАДІВ ОСВІТИ ПРИВАТНОЇ ФОРМИ ВЛАСНОСТІ
Ефективний розвиток економіки вимагає наявності висококваліфікованих спеціалістів у різних галузях науки, виробництва та інших сфер життєдіяльності суспільства, адже високоосвічені професіонали складають ту основу, на якій і базується суспільний розвиток.
В полі зору наших досліджень – якісна характеристика студентства закладів освіти.
Студентство є одним з основних складових елементів соціогрупової структури освіти. Студенти – це соціальна група, тобто сукупність індивідів, об’єднаних на основі ознаки належності до процесу отримання вищої освіти.
Традиційно на початку кожного навчального року Науково-методичний центр соціологічних досліджень Європейського університету проводить опитування студентів-першокурсників з метою з’ясування їх комплексного портрету та порівняння з першокурсниками попередніх років.
На питання: “Що відіграє для Вас першорядну роль?” отримані наступні відповіді:
Таблиця 1.
Проблеми, актуальні для першокурсників вищих закладів освіти
Навчання	63,9%	
Особисті проблеми	14,8%	
Шляхи заробітку грошей	44,4%	
Криміногенне становище	3,7%	
Стан екології	9,3%	
Економічні проблеми	7,4%	

Таблиця 1 дозволяє виділити ряд цікавих тенденцій. Перш за все, на сьогодні найбільш актуальним питанням для першокурсника є “навчання”, а також «шляхи заробітку грошей». Цікавим є низький відсоток респондентів (14,8%), що зазначили “особисті проблеми” в відповіді на поставлене питання. Дане дослідження, як і попередні, свідчить про низький інтерес до проблем, що переживає сучасне українське суспільство (криміногенне становище, стан екології, питання політики, релігійні проблеми тощо).
Для сьогоднішніх першокурсників найбільш важливим є первинне мікросередовище (сім’я, родина), а перспективи певного свого економічного та соціального статусу відсунуті на другий план, що можна пояснити актуальною потребою студентів-першокурсників у підтримці з боку найближчих людей, особливо в умовах адаптації до нових умов навчання – вищого закладу освіти.
Стабільно низьким виявився відсоток респондентів, що виявили бажання мати багато вільного часу, адже молодь (і, особливо, студенти), як правило, характеризується своєю спрямованістю саме на дозвілля. Та, напевне, сучасна студентська молодь з її особливим прагненням досягти певних вершин в суспільстві і намаганням повною мірою реалізувати свої здібності, має своє бачення і свої переконання. Тим паче, що серед запропонованих основних ресурсів, які б забезпечили досягнення успіху в житті, студенти-першокурсники зазначили в першу чергу: наполегливість та працелюбність (84,3%), зв’язки (16%), вдача (15,7%), гроші (15,7%), зовнішні дані (6,5%).
Отже, не дивлячись ні на які стереотипи щодо матеріальної основи успіху в житті, студенти-першокурсники прагнуть досягти певного статусу саме завдяки власній наполегливості та працелюбності. Це красномовне спростування думок і поглядів тих, хто вважає, що у навчальних закладах приватної форми власності, студенти не бажають навчатися, а мають надію «за гроші» отримати диплом. Соціологічне опитування, проведене серед студентів перших курсів університету засвідчує протилежну тенденцію – потяг студентів до знань, а через них – до цікавої роботи. Так, на поставлене в анкеті питання: «Для чого Ви вчитеся?», переважна більшість (84,3%) студентів зазначили , що метою їх навчання є «одержання знань, необхідних для майбутньої роботи». Отже, студенти прийшли в університет не тільки для отримання свідоцтва про вищу освіту, а насамперед для набуття знань.
Таким чином, основні цінності студентської молоді лежать в площинах навчання, спілкування в первинному середовищі, особистому житті та дозвіллі.

Жовковська Т. Т.,
Тернопільський національний економічний університет,
kaf_et@tneu.edu.ua
Шостаковська А. В., 
Донецький юридичний інститут МВС,
postmaster@dli.donetsk.ua
ТЕНДЕНЦІЇ РОЗВИТКУ ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ
Тотальне скорочення обсягів промислового виробництва відбувається з середини минулого року, внаслідок розгортання воєнного конфлікту на Сході країни, де зосереджено потужний промисловий потенціал та стратегічно важливі для економіки держави металургійні та машинобудівні підприємства. Втрата контролю над часткою Донецької та Луганської областей, переорієнтація від традиційних ринків збуту, девальвація національної валюти – основні фактори скорочення обсягів промислового виробництва, в першу чергу провідних галузей – металургії та машинобудування. Тому проведення аналізу динаміки розвитку промислових підприємств в сучасних умовах господарювання дозволить виділити переваги та недоліки з якими зараз зіштовхнулися вітчизняні підприємства.
Зростання експорту промислової продукції в країни Європи обумовлено підтримкою Євросоюзом України. Євросоюз пішов на безпрецедентний крок - скасував мита на 95% товарів з України. Це означає, що українські товари експортуються на ринки країн ЄС за тарифними ставками, аналогічним тим, які запрацюють протягом першого року дії угоди про вільну торгівлю. У теж час, європейські товари імпортуються в Україну у звичайному режимі. На сьогоднішній день в рамках дії автономних преференцій вже сформувалося коло основних європейських споживачів вітчизняної продукції:
1.Польща (15,6%); 
2. Італія (14,5%); 
3. Німеччина (9,4%); 
4. Угорщина (8,9%); 
5. Іспанія (6,9%); 
6. Нідерланди (6,5%).
Потенційним до збільшення експорту вітчизняної машинобудівної продукції також є ринок країн Азії. На відміну від європейського та російського ринків, тут найбільш затребувані наші котли, машини, апарати і механічні пристрої.
Так, до Індії впродовж перших п’яти місяців поточного року було поставлено реакторів ядерних, котлів та машин на суму 48380,3 тис. дол. США, до Китаю на суму 47294,4 тис. дол. США.
Курс на євроінтеграцію зробив ЄС для України партнером №1 у зовнішньоекономічних зв'язках, в той же час, поки йде війна з Росією не тільки політична, але і торгова, посилюються позиції Китаю, як торгового партнера України. Перспективним для України може бути проект «Нова Євразія», який передбачає об'єднання ж/д транспортом Китаю і Європи. Географічні дані свідчать, що найкоротший і швидкий шлях між Китаєм і Європою лежить не через Транссибірську магістраль, а через «Центральний коридор» - або, як його називають китайці, «Сухопутний міст Нова Євразія».
Привабливою перспективою здається розвиток торгових відносин з країнами Африки. Тут зовсім інша картина спостерігається, ніж на попередніх ринках. Найбільш затребуваною машинобудівної продукцією є наземні транспортні засоби, крім залізничних. 
Розвиток торгівлі з країнами ЄС, Азії та Африки є суттєвою альтернативою в процесі знищення зовнішньоекономічних зв’язків з Росією.
Таким чином, визначено, що, не дивлячись на економіко-політичну кризу, вітчизняна машинобудівна продукція є затребуваною в ряді країн, в першу чергу – європейських. Останні тенденції свідчать, що частка сільськогосподарської продукції в структурі ВВП країни вже перевищує частку промислової, поступово відбувається переорієнтація вектору економіки з індустріальної до постіндустріальної. Проте потужний промисловий потенціал країни є вкрай затребуваним на європейських ринках, а імплементація угоди про асоціацію вимагатиме від промислових виробників в першу чергу відповідності європейським стандартам якості та екологічної технології виробництва. Даний факт обумовлює в середньостроковій перспективі для більшості машинобудівних підприємств проведення модернізації обладнання та впровадження більш прогресивних технологій.
Література:
1. Обсяг реалізованої промислової продукції (товарів, послуг) за видами економічної діяльності за 2001-2011 роки // Електронний ресурс. – Режим доступу: http://www.ukrstat.gov.ua/
2. Обсяг реалізованої промислової продукції (товарів, послуг) за видами економічної діяльності за 2010-2014 роки // Електронний ресурс. – Режим доступу: http://www.ukrstat.gov.ua/
3. Виробництво основних видів промислової продукції за 2011–2014 роки // Електронний ресурс. – Режим доступу: http://www.ukrstat.gov.ua/
4. Виробництво основних видів промислової продукції за 2003–2010 роки // Електронний ресурс. – Режим доступу: http://www.ukrstat.gov.ua/
5. Країни за товарною структурою зовнiшньої торгiвлi на 2 зн. УКТЗЕД // Электронный ресурс. – Режим доступу: http://www.ukrstat.gov.ua/

Безчасний О. У.,
Інститут управління, технологій та права імені гетьмана
Петра Конашевича-Сагайдачного
Державного університету інфраструктури та технологій,
duit.kyiv@ukr.net
ОСОБЛИВОСТІ УПРАВЛІННЯ ОРГАНІЗАЦІЙНИМИ КОМУНІКАЦІЯМИ
В даний час управління комунікаціями на підприємствах носить, як правило, безсистемний характер, при цьому не враховуються комунікаційні потреби і довгострокові інтереси розвитку. В результаті виявляються такі проблеми, як надлишкова тривалість виробничого та управлінського циклів, нездатність своєчасно реагувати на зміну попиту, неповне використання кадрового потенціала.
Особливо важливо забезпечити ефективність комунікаційних процесів на підприємствах машинобудування, що випускають складну наукомістку продукцію. Необхідна висока ступінь узгодженості управлінських рішень на всіх етапах виробництва для випуску якісної, користується попитом, що істотно підвищує значущість організаційних комунікацій.
Комунікація в організаційному контексті включає взаємодію між людьми. Це процес обміну інформацією та передача даних між окремими людьми або їх групами. Під організаційною комунікацією розуміють процеси комунікації в межах підприємства, що передбачають обмін інформацією між особами або групами, які працюють у корпорації, тобто пересилання даних від суб’єкта (точки передачі повідомлення) до об’єкта (точки отримання) без зміни послідовності або структури змісту. Мільнер Б.З. визначає організаційні комунікації як процес, за допомогою якого керівники розвивають надання інформації великій кількості людей всередині підприємства та окремими індивідами та інститутами за її межами.
В роботі, під управлінням організаційними комунікаціями розуміється сукупність безперервних цілеспрямованих управлінських впливів на внутрішні і зовнішні процеси інформаційного обміну та неінформаційних взаємодій, що забезпечують задоволення комунікаційних потреб і реалізацію довго- госрочних інтересів розвитку підприємства.
Фєдєня А.К. до основних перешкод в організаційних комунікаціях відносить: викривлення повідомлень, інформаційне перевантаження (перевантаження виникає в результаті надмірності інформації в повідомленні, тобто її надходить більше, ніж необхідно для прийняття управлінських рішень); незадовільна структура підприємства (багато численні рівні управління створюють передумови інформаційних викривлень, оскільки кожен наступний рівень менеджменту може корегувати та відфільтровувати повідомлення). Павленко А.Ф., А.В. Войчак та Т.О. Примак до перешкод в організаційних комунікаціях, крім вищенаведених, відносять некомпетентність працівників та нерозуміння, розбіжності та конфлікти між відділами і конкретними працівниками.
Таким чином, під «організаційними комунікаціями» пропонується розуміти процеси інформаційної і неінформаційної взаємодії всередині підприємства і з зовнішнім оточенням, спрямовані на досягнення цілей підприємства. 
Як процес комунікація представляє особливу форму взаємодії персоналу з обміну інформацією всередині організації та за її межами, спрямовану на досягнення цілей організації, а також на розвиток персоналу. Процес комунікації підлягає значному впливу з боку керівників та (або) неформальних лідерів колективу підприємства. Фактори впливу можна класифікувати за різними ознаками, зокрема: фактори, пов’язані зі змістом управлінської діяльності керівника (рівнем компетентності, організаторськими здібностями тощо); обумовлені особливостями виконання керівником управлінських обов’язків; викликані стилем спілкування керівника з іншими учасниками управлінської взаємодії тощо.
Комунікації пропонується віднести до стратегічних ресурсів підприємства, тобто до ресурсів, які володіють великою значимістю для сталого функціонування і вимагають розробки інструментарію управління, тому що вони виконують для Таким чином, комунікацій для підприємства виконують роль: 1) інструменту інтеграції всіх видів діяльності; 2) середовища і механізму управління; 3) кошти забезпечення гнучкості і адаптивності підприємства; 4) інструменту розвитку кадрового та інноваційного потенціалу; 5) інструменту формування організаційної культури на основі спільності цілей і цінностей і т.ін.
Для успішної реалізації комунікаційної стратегії та оцінки її результативності формується організаційно-економічне забезпечення: проектується структура управління комунікаціями, розподіляються зони відповідальності та ресурси, розробляється система оціночних критеріїв і показників. Ефективність організаційно-економічного механізму управління комунікаціями визначається комплексним ефектом (економічним, соціальним, інноваційним, управлінським, координаційним) від реалізації заходів в рамках прийнятої комунікаційної стратегії.
Література:
1. Мильнер Б. З. Теория организации: [учебник] / Б.З. Мильнер. – [5-е изд., перераб. и доп.]. – М.: ИНФРА-М, 2006. – 720 с. – (Высшее образование) 
2. Павленко А. Ф. Маркетингові комунікації: сучасна теорія і практика: монографія / А.Ф. Павленко, А.В. Войчак, Т.О. Примак. – К.: КНЕУ, 2005.
3. Шпак Н. О. Основи комунікаційного менеджменту промислових підприємств : монографія [Текст] / Н. О. Шпак. – Львів: Видавництво Львівської політехніки, 2011. – 328 с.

Грозний І. С., Тарасова Г. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf_meneg@kyiv.e-u.in.ua
ВПЛИВ ЗОВНІШНЬОГО СЕРЕДОВИЩА НА РОЗВИТОК ПРОМИСЛОВИХ ПІДПРИЄМСТВ В УМОВАХ НЕСТАБІЛЬНОСТІ
Внаслідок впливу політико-економічної кризи в країні та накопичених протягом попередніх років невирішених проблем у промисловому комплексі України і, перш за все, в провідній його галузі – машинобудуванні – сьогодні спостерігається значне зниження обсягів виробництва та експорту високотехнологічної продукції на стратегічно важливих для економіки держави підприємствах.
Важливою проблемою є стабілізація роботи підприємств машинобудівної галузі, які постійно зіштовхуються з необхідністю оновлення та розширення виробництва, набуття та найбільш повного використання інноваційно-економічного та науково-технічного потенціалу. 
Сучасні вимоги підйому промислового виробництва обумовлюють пріоритетність розвитку машинобудування як галузі, яка виробляє засоби виробництва. В умовах посилення конкуренції на ринках машинобудівної продукції це означає підвищення машинобудівними підприємствами ефективності виробничо-господарської діяльності. Найважливішим результатом ефективної виробничо-господарської діяльності машинобудівного підприємства в даних умовах виступають методи вдосконалені процеси управління розвитком підприємств в умовах економічної нестабільності.
Нестабільність – це час, коли власникам і керівникам підприємств варто звернути увагу не на можливі втрати, а на потенційні можливості забезпечити в довгостроковій перспективі конкурентоспроможність підприємства. Саме під час нестабільності у підприємства з'являється серйозний шанс почати процес формування конкурентних переваг на принципово відмінних від традиційних основах.
Цей процес є релевантним для тих організацій, перед якими стоять складні завдання, або відкриваються нові можливості з забезпечення конкурентоспроможності, що потребують використання перевірених методологій з метою послідовного вдосконалення існуючих організацій процесів, технологій, управління персоналом та покращення моделей бізнесу. 
Визначено, що основними заходами підприємства в умовах нестабільності є розробка методичного та методологічного забезпечення з проведення антикризових заходів та заходів з підвищення конкурентоспроможності, що передбачає етапи розробки і заходи оптимізації виробничого процесу, визначення взаємозв’язку корегуючих функцій системи контролю та ефективності заходів з формування конкурентних переваг.
Література:
1. Санация предприятия в условиях кризиса: Монография / [Кивачук В. С., Волчик Т. В., Глущук Н. В., Драган Т. М., Сенокосова О. В., Макарук Д. Г., Потапов С. В.]: под общ. ред. В. С. Кивачука. – Брест: Издательство Брестского государственного технического университета, 2005. – 254 с.
2. Хэмел Г. Во главе революции: как добиться успеха в турбулентные времена, превратив инновации в образ жизни : [пер. с англ.] / Гэрри Хэмел. – СПб: Бест Бизнес букс. 2007. – 365 с.
3. Тарасова Г. О. Організація моніторингу бізнес-процесів промислових підприємств / Економіка і управління –Вип. №2 (66) – Київ: Європ. універ. – 2015. – С. 45-49.

Котькалова-Литвин І. В.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kotkalova.inna@gmail.com
АНАЛІЗ РОЗВИТКУ ПІДПРИЄМСТВ МАШИНОБУДУВАННЯ УКРАЇНИ
Для України розвиток власного машинобудівного комплексу є надважливим завданням, оскільки він забезпечує технологічне оновлення інших виробничих секторів національної економіки. У машинобудуванні України налагоджене конкурентоспроможне виробництво авіаційної, ракетно- космічної техніки, морських і річкових суден, тут виготовляються машини й обладнання для легкої і харчової промисловості, сільського господарства, транспортного та дорожнього машинобудування. На світовому ринку електротехніки й апаратури загального та спеціального призначення продукція вітчизняних машинобудівників також є доволі конкурентоспроможною. Свідченням цього є те, що в структурі експорту вітчизняної машинобудівної продукції вона складає майже половину (у 2016 р. – 5,7 % із 11,9 %, до того ж постійно зростає (на 104,9 % у 2016 р.), незважаючи на затяжну кризу галузі (індекс експорту продукції машинобудування у 2016 р. склав всього 92,3 %, а транспортних засобів і того менше – 81,8 %) [7]. Проте в цілому, починаючи з 2012 р., спостерігається чітка спадна динаміка реалізації експортних можливостей вітчизняних машинобудівників. І найвідчутніші втрати є у найбільш технологічних видах машинобудівної продукції (табл. 1).
Так, у загальних обсягах експорту цієї продукції у 2015 р. літальних апаратів було експортовано лише на суму 190,6 млн дол. США, а в 2016 р. ця сума зменшилась більш ніж удвічі – до 78,9 млн дол. США, склавши лише 0,2 % від загального обсягу експорту. З урахуванням того, що вітчизняна аерокосмічна галузь визнається однією із найкращих у світі, Україна повинна була б мати тут значно кращі результати. І це значить, що недостатньо створювати конкурентоспроможну продукцію, необхідно докласти зусиль для її належного позиціонування на ринку.
Таблиця 1
Динаміка обсягів і структури експорту продукції машинобудування України*
Товарні групи	Значення показників за роками, тис. дол. США	
	2010	2011	2012	2013	2014	2015	2016	
Обсяги експорту машинобудівної продукції, млрд дол. США	
всього по машинобудуванню, в т. ч.	8,95	11,70	12,94	10,38	7,36	4,78	4,35	
- машини, обладнання та механізми; електротехнічне обладнання	5,56	6,63	6,87	6,82	5,66	3,94	3,64	
- засоби наземного транспорту, літальні апарати, плавучі засоби	3,14	4,79	5,78	3,27	1,47	0,68	0,56	
в т. ч. літальні апарати	0,12	0,32	0,92	0,31	0,25	0,19	0,08	
- прилади та апарати оптичні, фотографічні	0,25	0,28	0,29	0,29	0,23	0,16	0,15	
Структура експорту продукції машинобудування за основними групами, %	
всього, з них:	100	100	100	100	100	100	100	
- машини, обладнання та механізми; електротехнічне обладнання	62,12	56,67	53,09	65,70	76,90	82,43	83,68	
- засоби наземного транспорту, літальні апарати, плавучі засоби	35,08	40,94	44,67	31,50	19,97	14,23	12,87	
- прилади й апарати оптичні, фотографічні	2,79	2,39	2,24	2,79	3,13	3,35	3,45	
Індекси обсягів експорту порівняно з попереднім роком, %	
всього по машинобудуванню, в т. ч.	-	130,73	110,60	80,22	70,91	64,95	91,00	
- машини, обладнання та механізми; електротехнічне обладнання	-	119,24	103,62	99,27	82,99	69,61	92,39	
- засоби наземного транспорту, літальні апарати, плавучі засоби	-	152,55	120,67	56,57	44,95	46,26	82,35	
- прилади й апарати оптичні, фотографічні	-	112,00	103,57	100,00	79,31	69,57	93,75	
* Без урахування тимчасово окупованих територій АР Крим, Севастополя і зони АТО Донецької і Луганської областей
Джерело: сформовано авторами на основі [1]
Негативна динаміка експорту продукції машинобудування є ознакою системної кризи в галузі і потребує детальнішого розгляду чинників, що її зумовлюють. Вони можуть бути встановлені в процесі дослідження показників, що відображають динаміку розвитку машинобудування, зокрема – через порівняльний аналіз індексів виробництва промислової продукції (табл. 2).
Таблиця 2
Індекси промислової і машинобудівної продукції в Україні*
Види економічної діяльності	Індекси, % до попереднього року	
	2010	2011	2012	2013	2014	2015	2016	
промисловість	112,0	108,0	99,5	95,7	89,9	87,0	102,8	
переробна промисловість	116,2	109,6	98,0	92,7	90,7	87,4	104,3	
в т. ч. машинобудування:	141,3	115,9	96,7	86,4	79,4	85,9	102,0	
- виробництво комп’ютерів, електронної та оптичної продукції	106,1	102,6	90,5	86,0	77,9	71,3	124,2	
- виробництво електричного устаткування	160,0	128,6	87,7	91,1	100,9	89,8	100,9	
- виробництво машин і устаткування, не віднесених до інших груп	133,9	110,2	97,3	93,5	88,7	87,5	102,3	
- виробництво автотранспортних засобів, причепів і напівпричепів та інших транспортних засобів	152,6	119,0	100,5	79,8	64,3	85,0	98,4	
* Без урахування тимчасово окупованих територій АР Крим, Севастополя і зони АТО Донецької і Луганської областей
Джерело: [2]
Як видно із наведених даних, вихід зі світової фінансово-економічної кризи 2008–2009 років для вітчизняної промисловості характеризувався значним нарощенням виробничих потужностей, вірніше – відновленням докризових обсягів виробництва. Тому в перші два роки (2010– 2011) індекси промислової продукції (в т.ч. і машинобудівної) були в межах 8–16 %, а в машинобудуванні й того більше – у 2010 р. – 141,3 %. У 20111 р. – 115,9 %. Проте, зважаючи на найбільше падіння обсягів виробництва та реалізації продукції в період кризи саме у машинобудуванні, ці цифри засвідчують лише відновлення діяльності. І особливо сприятливими ці роки були для підприємств, що виробляли електричне устаткування і транспортні засоби – в першому випадку зростання склало 160 % у 2010 р. і 128,6 % у 2011 р.; у другому – відповідно 152,6 % і 119,0 %.
Наступні роки (2012–2015) – це роки стагнації, як у промисловості в цілому, так і у машинобудуванні, причому (за незначним винятком) для виробництва усіх видів машинобудівної продукції. Лише в 2016 р. відбувся перелом цього негативного для вітчизняної економіки тренду – статистичні дані показують деяке зростання. Звичайно, на ці процеси найбільше вплинула ситуація із воєнно-політичним і економічним протистоянням України і РФ, і вітчизняним підприємствам потрібен був час для того, щоб переорієнтуватись на інші ринки збуту своєї продукції. Тим більше, що велика частина промислових підприємств Донецької і Луганської областей була зруйнована та нині не функціонує. Водночас таке різке погіршення економічної динаміки у машинобудуванні значною мірою пояснюється й тим, що на ринках інших країн продукція цих підприємств є недостатньо конкурентоспроможною і вони не можуть швидко завоювати на них довіру споживачів. Крім того, для виходу на європейські ринки вітчизняні підприємства мають пройти процедуру сертифікації їх виробничих систем на відповідність міжнародним стандартам виробництва. А це доволі складна процедура, яка потребує не тільки організаційних зусиль, а й значних фінансових ресурсів.
Зростання рівня конкуренції внаслідок процесів глобалізації і реалізації в Україні Угоди про асоціацію з ЄС зумовили значні труднощі у функціонуванні промислового сектора національної економіки. Це особливо стосується підприємств машинобудівного комплексу, які традиційно орієнтувались на ринки країн СНД, зокрема – Російської Федерації. Проте продовження цієї співпраці за наявних політичних реалій стало неможливим і це актуалізувало потребу пошуку нових ринків збуту, в тому числі – в розвинених країнах. Однак вимоги європейських споживачів до характеристик продукту суттєво відрізняються від тих, що традиційно склались в межах наявних економічних зв’язків із країнами колишнього Радянського Союзу. Тому обсяги виробництва і реалізації, а також експорту продукції вітчизняних машинобудівників суттєво знизились. За цих умов вітчизняні підприємства мусять здійснювати модернізацію своїх виробничих систем, удосконалювати виробничі процеси, змінювати ставлення до якісних характеристик продукції і умов її виробництва. Вирішальну роль у реалізації цих завдань відіграє цілеспрямована й ефективна інноваційна діяльність. Однак аналіз витрат машинобудівних підприємств на інновації показує, що основна їх маса йде на придбання обладнання, причому упровадження новітніх технологій здійснюється переважно за ознакою їх ресурсоощадності, а не гнучкості. З кожним роком зменшується виведення на ринок продуктових інновацій, серед яких майже немає принципово нових. Тому завданням першочергової ваги для підприємств машинобудівної галузі є відновлення здатності створювати інновації власними силами, для чого можуть бути застосовані принципи, що лежать в основі сучасних систем управління якістю.
Аналіз організаційних форм управління якістю та управління інноваціями на машинобудівних підприємствах Подільського регіону з різною економічною динамікою показав, що вони функціонують відокремлено, а системи управління якістю, хоча і регламентують процесний підхід, проте реально цього підходу не забезпечують. До недоліків відноситься також відсутність компліментарності систем управління якістю та управління інноваціями у взаємозв’язку з конкурентними стратегіями, а також низький рівень залучення персоналу у процеси удосконалення якості. Усунення цих недоліків потребує удосконалення управління інноваційною діяльністю підприємств для нарощування їх інноваційного потенціалу, досягнення когнітивної самодостатності й когнітивного лідерства.
Література:
1. Товарна структура зовнішньої торгівлі України // державна служба статистики України: офіц. сайт. URl: http:// www.ukrstat.gov.ua/operativ/operativ2017/zd/tsztt/tsztt_u/ tsztt0217_u.htm
2. Індекси промислової продукції за видами діяльності // державна служба статистики України: офіц. сайт. URl: http:// www.ukrstat.gov.ua/operativ/operativ2007/pr/prm_ric/ prm_ric_u/pv2013_u.bez.ht

Вергунова І. С.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
finance@kyiv.e-u.in.ua
ШЛЯХИ ПОКРАЩЕННЯ БЮДЖЕТНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ В УКРАЇНІ
Створити ефективну бюджетну систему, яка б стала інструментом досягнення економічного зростання та забезпечення належного виконання державою своїх функцій.
Слід визначитись із моделлю бюджетної системи, що відповідала б закріпленому в Конституції державному та територіальному устрою країни. Це найпринциповіший момент, що забезпечує альтернативи політичного вибору.
Можливий варіант, що фонд трансфертів у складі Державного бюджету України буде формуватися за рахунок частини податку на додану вартість. Необхідно розробити і прийняти Закон "Про порядок надання дотацій, субсидій, субвенцій та інших трансфертів з Державного бюджету України". Термінової розробки потребує Закон України "Про Державний бюджет України і бюджетні процедури".
Реформуванню підлягає існуюча податкова система України. Слід значно зменшити частку в системі загальнодержавних податків і збільшити частку місцевих та регіональних податків. Подальший розвиток податкової системи України має передбачати розширення повноважень місцевих та регіональних органів влади в сфері запровадження місцевих та регіональних податків. Саме за таких умов може бути оподаткована "тіньова економіка", послаблений податковий тиск на тих платників податків, які їх сьогодні дисципліновано сплачують.
Першим кроком у реформуванні податкової системи могло б стати прийняття Закону України "Про місцеві податки і збори", згідно з яким запроваджувався б новий порядок зарахування до місцевих бюджетів місцевих податків і зборів. Доцільно встановити, що місцеві податки і збори не враховуються при визначенні нормативів відрахувань від загальнодержавних податків до бюджетів місцевого самоврядування. Одночасно слід встановити, що місцеві податки і збори використовуються виключно на видатки розвитку. Це заохочуватиме органи місцевого самоврядування розширювати власну доходну базу.
Слід розробити нову правову базу фінансової діяльності органів місцевого самоврядування. Вона має передбачати, що органи місцевого самоврядування складають два самостійних бюджети - поточний та бюджет інвестицій і розвитку. Бюджет інвестицій і розвитку має формуватися за рахунок місцевих позик, кредитів, інвестиційних трансфертів та частини податкових надходжень. Слід встановити, що використання коштів бюджету інвестицій на поточні потреби забороняється. Слід створити умови для участі органів місцевого самоврядування у фінансово-кредитних відносинах.
В процесі реформи бюджетної системи і міжбюджетних взаємовідносин в Україні має бути розв'язана проблема державної стандартизації бюджетних видатків. Це означає, що в межах усієї території України державні та громадські послуги мають надаватись в гарантованих обсягах і бути за якістю не нижчими, ніж в середньому по країні. Ось чому в законодавчому порядку слід визначити державні мінімальні соціальні стандарти державних і громадських послуг.
Література:
1. Бюджетний кодекс України [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon.rada.gov.ua
2. "Бюджетний менеджмент" Навчальний посібник /Благун І.Н., Воронкова Р.М., Бучок М.Л./ - К., 2013 -340 с..
3. Пасічник Ю. В. – Бюджетна система України: навч. посіб. К.: Знання-Прес, 2010- 607с.
4. Бюджетний кодекс України. - К., Видавничий дім., 2010

Вареник О. М.,
Національний університет фізичного виховання і спорту України 
management_nupesu@ukr.net
ШЛЯХИ ВДОСКОНАЛЕННЯ ОРГАНІЗАЦІЙНОЇ ВЗАЄМОДІЇ
МІЖ СУБ’ЄКТАМИ СОЦІАЛЬНОЇ СФЕРИ НА МІСЦЕВОМУ РІВНІ
(НА ПРИКЛАДІ ДИТЯЧО-ЮНАЦЬКОГО СПОРТУ)
Вступ. У Резолюції Генеральної асамблеї Організації об’єднаних націй «Спорт як засіб сприяння освіті, здоров’ю, розвитку і миру», законах України «Про молодіжні та дитячі громадські організації», «Про освіту», «Про позашкільну освіту», «Про фізичну культуру і спорт», у документах концептуального та стратегічного характеру: Концепції Державної цільової соціальної програми розвитку фізичної культури і спорту на період до 2020 року, Національній стратегії з оздоровчої рухової активності в Україні на період до 2025 року "Рухова активність - здоровий спосіб життя - здорова нація", визначені актуальні завдання морального, духовного, ціннісного розвитку підростаючого покоління. Важливого значення в цьому контексті набуває дитячо-юнацький спорт.
Значних зусиль докладено представниками сучасної науки щодо вивчення умов та теоретичного обґрунтування процесів становлення та розвитку системи дитячо-юнацького спорту в Україні. Серед українських науковців є такі, що присвятили чимало своїх робіт вивченню різних аспектів діяльності системи дитячо-юнацького спорту як важливої складової національної фізичної культури: Арєф’єв В.Г. (2005), Бондар А.С. (2014), Волков Л.В. (2005), Платонов В.М. (2004), Шинкарук О.А. (2011) та ін. . Слід виділити ряд вчених, які присв’ятили свої праці дослідженню саме організаційно-управлінських аспектів функціонування системи дитячо-юнацького спорту: Павлюк І.С. (2008), Перепльотчиков Д.О. (2011), Путятіна Г.М. (2012), Середа Н.В. (2014), Трубіна М.В. (2014) та ін..
Питання налагодження організаційної взаємодії між різними суб’єктами системи залучення населення до рухової активності протягом тривалого часу вивчаються зарубіжними авторами (G.Dahlgren, В.В. Новокрещенов). Теоретико-методологічною основою для їх розробки стали праці відомих вчених: соціологів П.А.Сорокіна, Н.Смелзера; одного із засновників синергетичної теорії Г. Хакена; розробника теорії стейкхолдерів Р. Фрімана тощо.
Певними здобутками в цьому напрямку збагатилась за останні роки і українська наука як на загальнотеоретичному рівні (М.В. Тулєнков , 2009), так і на рівні застосування організаційної взаємодії в окремих сферах діяльності суспільства: економіці (Н.В. Бичкова, 2010); освіті (Т.Г. Харченко, 2002; С.О. Омельченко, 2008; О.І. Шиян, 2010); охороні здоров’я (О.І. Мартинюк, 2006). На особливу увагу в контексті нашого дослідження заслуговують дослідження фахівців з питань територіального управління (О.Ю. Бобровська, 2010).
У роботах сучасних науковців у сфері фізичної культури і спорту в достатній мірі розкрито питання взаємодії суб’єктів, що причетні до організації рухової активності різних груп населення (А. Нестерова [130], Н. Городній [50], Н. Тхір [179]).
Досліджень, в ході яких системно вивчалися б особливості налагодження організаційної взаємодії між суб’єктами системи дитячо-юнацького спорту, включаючи організації, що безпосередньо не відносяться до сфери фізичної культури і спорту, нажаль, не виявлено. Однією з важливих причин низького рівня задоволення потреб населення у руховій активності вчені вважають стихійність дій окремих суб’єктів здорового способу життя та відсутність між ними налагодженої взаємодії. Комплексне вивчення умов налагодження та здійснення такої взаємодії, на нашу думку, дозволить підвищити ефективність діяльності дитячо-юнацьких організацій фізкультурно-спортивного спрямування.
Мета дослідження: вдосконалення організаційної взаємодії між суб’єктами дитячо-юнацького спорту.
Завдання дослідження: обґрунтувати необхідність налагодження організаційної взаємодії; визначити коло зацікавлених осіб; визначити основні напрями узгодженої діяльності між суб’єктами щодо підвищення ефективності діяльності системи дитячо-юнацького спорту.
Методи дослідження: аналіз літературних джерел та документів; системний аналіз; організаційний аналіз та організаційний діагноз; моделювання.
Результати дослідження та обговорення. Ключовою дефініцією в контексті нашого дослідження є «організаційна взаємодія». Найбільш змістовне, на нашу думку, тлумачення в контексті нашого дослідження дає М.В. Тулєнков, який визначає організаційну взаємодію в загальному вигляді як вид соціальної взаємодії, що є комплексним і взаємоузгодженим зв’язком елементів організаційної системи та її структури управління при їх одночасних і узгоджених взаємовідносинах із зовнішнім середовищем, у якому вона функціонує. У будь-якому соціальному утворенні організаційна взаємодія передбачає розподіл повноважень, функцій і взаємних зобов’язань між структурними підрозділами, рівнями управління та працівниками. Причому форми реалізації організаційної взаємодії завжди визначаються залежно від статусу структурного підрозділу, характеру існування (формальна чи неформальна), а також інформації, що використовується (простий обмін інформацією, консультативна, методична, організаційна інформація тощо) [5].
Аналізуючи питання організації роботи суб’єктів системи дитячо-юнацького спорту, не можна розглядати їх діяльність ізольовано від інших сфер діяльності людини (освіта, охорона здоров’я, житлово-комунальний комплекс та ін.), без прямої чи опосередкованої участі яких, ефективне її функціонування є неможливим. Аналогічно й сама система дитячо-юнацького спорту є невід’ємною частиною соціальної інфраструктури. Наявність у сфері фізичної культури і спорту таких взаємозв'язків обумовлена її поліфункціональністю [2].
Дитячо-юнацький спорт на сьогодні передбачає функціонування сукупності взаємопов’язаних та взаємозалежних елементів. Кожен суб’єкт цієї системи повинен мати чітко визначений правовий статус, повноваження, роль і місце у виконанні соціального замовлення перед фізичною культурою і спортом [4].
З точки зору організаційної взаємодії, що виникає між різними сторонами, що є прямо чи опосередковано причетними до організації дитячо-юнацького спорту, актуальними є групування та класифікація кола фізичних та юридичних осіб, зацікавлених у результатах такої взаємодії. Для цього необхідно проаналізувати їх діяльність з точки зору ступеня участі у процесі організації рухової активності населення, відомчої приналежності, відносин власності, ринкових, управлінських та інших аспектів.
В науково-літературних джерелах таких суб’єктів автори називають по-різному: зацікавлені сторони, причетні особи, групи впливу та ін. Останнім часом, особливо в економічній літературі, все частіше можна зустріти термін «стейкхолдер» (від англ. stakeholder – власник долі, акціонер, учасник) [3]. В широкому розумінні, стейкхолдер – одна з фізичних або юридичних осіб, зацікавлених у фінансових та інших результатах діяльності компанії, об’єднання. 
Суб’єктами державного управління системою дитячо-юнацького спорту на місцевому рівні є управління з фізичної культури і спорту міських, районних адміністрацій. Вони реалізують низку управлінських функцій, серед яких ключову позицію в контексті нашого дослідження займає координація діяльності підприємств, установ, організацій усіх форм власності, зацікавлених у розвитку фізичної культури і спорту та залучення позабюджетних коштів на реалізацію програм та заходів, спрямованих на розвиток спорту для всіх.
Як зазначалось, інтеграційні процеси об’єднують функціонування і розвиток суб’єктів сфери фізичної культури і спорту з такими суб’єктами спорту для всіх, що підпорядковані іншим відомствам (освіта, охорона здоров’я, житлово-комунальний комплекс та ін.). Нами було охарактеризовано діяльність тих з них, що найчастіше згадуються у літературних джерелах як такі, діяльність котрих найбільше пов‘язана з процесом організації рухової активності різних груп населення. 
Найбільш тісною та плідною, на нашу думку, може і повинна стати взаємодія між спортивними організаціями, що представляють дитячо-юнацький спорт та закладами освіти, де навчаються діти і молодь. Так, до суб’єктів, що представляють систему освіти слід віднести навчальні заклади, клуби оздоровчої направленості, що створюються та функціонують при них, позашкільні заклади освіти та інші структури. Організовуючи фізкультурно-оздоровчу просвітницьку та виховну роботу у вільний від уроків та академічних занять час, вони надають по суті ті самі послуги, що і спеціалізовані установи фізичної культури та спорту. Очевидною є необхідність впровадження в навчальний та виховний процес освітніх закладів нових форм та методів організації рухової активності, які б сприяли популяризації здорового способу життя та розкривали б переваги рухової активності для підростаючого покоління [3]. Най більш перспективною формою ми вбачаємо запровадження клубної системи організації позаурочної роботи, та залучення до неї також і фахівців з дитячо-юнацького спорту.
Підсумки всеукраїнських опитувань, вказують саме на те, що в Україні переважна частина осіб, що займаються регулярною руховою активністю, це люди віком від 16 до 24 років. А до цієї вікової групи в основному входить молодь, що навчається в навчальних закладах різного рівня [4]. Аналізуючи участь суб‘єктів системи освіти у сприянні залучення населення до спорту для всіх, необхідно враховувати також і те, що більшість спортивних споруд, які на сьогодні є найближчими до споживача, тобто знаходяться безпосередньо за місцем проживання населення, знаходяться у користуванні саме загальноосвітніх закладів і могли б більш раціонально використовуватись в позаурочний час для залучення місцевого населення до занять фізичною культурою та спортом. Окрема роль навчальним закладам відводиться у підготовці та підвищенні кваліфікації кадрів системи дитячо-юнацького спорту.
Заклади освіти, в першу чергу загальноосвітні школи, на місцевому рівні повинні виступати не лише суб’єктами з надання освітніх послуг, але й своєрідними центрами громадського та культурного життя мікрорайону, де вони розташовані. Там не тільки навчаються діти, але й проводяться вибори, зустрічі з місцевими керівниками, загальні збори місцевих мешканців. Адже кожна дитина, що сьогодні є учнем школи, в недалекому майбутньому стане дорослим членом громади і до тієї ж самої школи приведе на навчання своїх дітей. Тому школа не повинна втрачати зв’язок з її випускниками та з місцевою громадою в цілому.
Нині в Україні відбувається інтеграція сфери фізичної культури і спорту у ринкове середовище. Це об'єктивно веде до виникнення у ній якісно нових процесів та явищ. Відбуваються істотні зміни у системі соціально-економічних відносин, в тому числі і системі дитячо-юнацького спорту та спорту вищих досягнень. Організації, що представляють спорт вищих досягнень повинні бути не лише зацікавленими у підготовці системою дитячо-юнацького спорту якісного резерву, але й також брати в цьому активну участь. У свою чергу держава та спортивні федерації повинні сприяти підвищенню рівня такої зацікавленості. 
В умовах розбудови демократичного суспільства, зростає роль громадських організацій у вирішенні існуючих проблем як на загальнодержавному рівні, так і на рівні окремих місцевих громад. До об’єднань громадян, взаємодія з якими може стати корисною у процесі залучення населення до рухової активності, слід віднести спортивні федерації, асоціації, товариства, спортивні клуби, що об’єднують різні групи людей для задоволення їх спільних інтересів у сфері фізичної культури і спорту, організації волонтерів тощо. До повноважень громадських об’єднань на місцевому рівні як формальних, так і неформальних, що можуть ефективно використовуватись у процесі організаційної взаємодії, слід віднести в першу чергу:
– збір та надання до відповідних органів інформації щодо побажань суб’єктів, які вони представляють;
– здійснення громадського контролю за діяльністю місцевих органів влади в рамках системи спорту для всіх;
– сприяння забезпеченню дотримання прав і обов’язків між суб’єктів в рамках організаційної взаємодії.
Взаємодія із закладами охорони здоров’я є абсолютно необхідною в процесі визначення медичних норм для занять спортом, в організації диспансерних оглядів, діагностиці рівня їх фізичного здоров’я дітей та молоді. Парки та інші суб’єкти, що володіють відповідною базою, яка може використовуватись для проведення фізкультурно-спортивних заходів та регулярних оздоровчих занять з дітьми, також повинні зайняти чільне місце в системі дитячо-юнацького спорту на муніципальному рівні. Засоби масової інформації повинні сприяти популяризації рухової активності та занять спортом серед дітей та молоді, відмовившись від реклами товарів, які не сприяють покращенню здоров’я.
Є очевидною необхідність вивчення умов та організації взаємодії з іншими суб’єктами, що впливають на діяльність системи спорту для всіх хоча і опосередковано, але більш глибока інтеграція діяльності з якими може в перспективі принести користь в процесі подальшого розвитку системи спорту для всіх на місцевому рівні (фінансовими, з питань спорту та молодіжної політики, будівництва, громадськими організаціями, професійними спортивними організаціями, засобами масової інформації, державним та приватним сектором підприємств, організацій, установ та ін.) [2].
Основним напрямами організаційної взаємодії між суб’єктами дитячо-юнацького спорту, у першу чергу повинна стати мобілізація усіх наявних ресурсів, виявлення та максимальне включення в процес інших резервних можливостей. Найбільш актуальною на сьогодні є необхідність підвищення ефективності використання матеріально-технічних, фінансових ресурсів, кадрового потенціалу, соціальної активності місцевих громад, можливостей органів місцевого самоврядування, громадських організацій. 
Налагодження дієвої взаємодії між суб’єктами спорту для всіх на місцевому рівні потребує застосування відповідних підходів, які повинні забезпечити вирішення визначених завдань. Одним із таких підходів в контексті нашого дослідження може стати корпоративне партнерство, що набуває широкого застосування в процесі створення та розвитку соціальних об’єктів, соціальних якостей, процесів і стосунків на рівні муніципальних утворень в різних соціальних сферах [1]. Економічною основою організаційної взаємодії на місцевому рівні повинна стати комунальна (муніципальна) власність, на базі якої функціонує переважна більшість організаційних структур спорту для всіх. На взаємовигідних, і добровільних засадах функціональна значимість комунальної власності, на нашу думку, може ефективно підсилюватись за рахунок її інтеграції з приватною та загальнодержавною власністю. Роль органів місцевого самоуправління полягає у реалізації владних повноважень в інтересах місцевої громади, особливо дітей і молоді. Серед цих повноважень слід виділити управління об’єктами комунальної власності, що належать місцевій громаді. Важливим завданням, що пов‘язане із компетенцією органів місцевого самоврядування є розподіл та перерозподіл різних видів коштів місцевого бюджету з метою покращення ефективності процесу залучення населення до регулярної рухової активності.
Висновки. Отже, за результатами проведеного дослідження, можна стверджувати, що налагодження дієвої організаційної взаємодії між суб’єктами дитячо-юнацького спорту дозволить підвищити ефективність його діяльності. На сьогодні в Україні існують базові умови для подальшого розвитку дитячо-юнацького спорту, в тому числі, і на рівні організації ефективної взаємодії між всіма його елементами як відкритої соціальної системи.
Отримання максимального синергетичного ефекту можливе за умови залучення до такої взаємодії усіх осіб, що найбільше зацікавлені у подальшому розвитку системи дитячо-юнацького спорту
Основним напрямами організаційної взаємодії між суб’єктами дитячо-юнацького спорту, у першу чергу повинна стати мобілізація усіх наявних ресурсів, виявлення та максимальне включення в процес інших резервних можливостей. Найбільш актуальною на сьогодні є необхідність підвищення ефективності використання матеріально-технічних, фінансових ресурсів, кадрового потенціалу, соціальної активності місцевих громад, можливостей органів місцевого самоврядування, громадських організацій.
З огляду на вищевикладене в подальшому постає необхідність визначення структури організаційної взаємодії між суб’єктами дитячо-юнацького спорту на місцевому рівні та розробки дієвих механізмів її налагодження, що повинні втілюватись у відповідних соціальних проектах. 
Література:
1.	Бобровська О. Ю. Методичні засади корпоративного управління соціальною сферою : навч. посіб. / О. Ю. Бобровська. – Донецьк: ДДТУ, 2010. – 262 с.
2.	Вареник О. Умови розвитку організаційної взаємодії у системі спорту для всіх на муніципальному рівні / О. Вареник // Теорія і методика фіз. виховання і спорту. – 2011. - №03. - С. 36–39.
3.	Гальчинський А. Глобальні трансформації: концептуальні альтернативи. Методологічні аспект / А. Гальчинський. – К.: Либідь, 2006. – 312 с.
4.	Дутчак М. В. Спорт для всіх в Україні: результати загальнонаціонального опитування // Педагогіка, психологія та мед.-біол. пробл. фіз. виховання і спорту: зб. наук. пр./ за ред. С. С. Єрмакова; ХДАДМ (ХХПІ). – Х., 2006. - №02. - С. 37–43.
5.	Туленков М. В. Теоретико-методологічні основи організаційної взаємодії в соціальному управлінні : монографія / М. В. Туленков. – К.: Каравела, 2009. – 512 с.
6.	Goslin A. Sport for All and Social Integration: the Case of South African Rainbow Nation // TAFISA Magazine. – 2007. – № 1. – P. 66–70.
7.	Palm J. TAFISA and the WHO Global Strategy on Diet, Physical Activity and Health / J. Palm // TAFISA Magazine. – 2006. – N 1. – P. 14–19.

Пустовіт Ю. Ю.,
Київський національний торговельно-економічний університет,
pustovitjuly@gmail.com
ФІНАНСОВИЙ КОНТРОЛЬ В СИСТЕМІ ФІНАНСОВОГО ПРАВА УКРАЇНИ: РЕАЛІЇ СЬОГОДЕННЯ
Станом на сьогоднішній день в системі фінансового права України відбуваються дуже складні і суперечливі процеси. Це головним чином пов’язано з тим, що політичні, економічні та соціальні реформи, які проводяться в Україні, вимагають інтенсивної правотворчості, її ефективного впливу на ті перетворення, які спостерігаються сьогодні в Україні.
Процеси правотворчості відбуваються у нестабільній обстановці, яка пов’язана з економічною та фінансової кризами, великою соціальною напругою у суспільстві. Мова йде про формування нових фінансово-правових інститутів, які б відповідали умовам розвинутої ринкової економіки, а не тільки про поліпшення фінансового законодавства чи його перетворення
Для виконання державних функцій, визначених у Конституції України, потрібні матеріальні засоби, які в умовах товарно-грошових відносин ринкової економіки мають грошовий характер. Ресурси для покриття видатків, пов’язаних із виконанням своїх функцій, кожна держава отримує шляхом формування і використання централізованого грошового фонду – бюджету. Забезпечення законності, ефективності, фінансової дисципліни і раціональності у ході формування, розподілу, володіння, використання та відчуження активів, що належать державі є ключовим завданням державного фінансового контролю.
Практичне вирішення вказаних проблем багато в чому залежить від рівня розвитку і пізнання системи фінансового права, її структурних елементів, у тому числі і фінансово-правових інститутів. Адже саме на рівні фінансово-правових інститутів найбільш рельєфно представлена динаміка діючої системи фінансового права. Правовідносини з приводу фінансів відображають економічні суспільні відносини, тому зміна в економічному житті країни безпосередньо впливають і на структуру фінансового права. 
На сучасному етапі розвитку країни особливу актуальність набувають питання вдосконалення управління, однією із важливих функцій якого є контроль. Держава не може нормально функціонувати і розвиватися без чітко організованої системи контролю за виробництвом, розподілом і перерозподілом суспільного продукту та іншими сферами суспільного життя в державі [1, c. 5].
Дослідження юридичної природи інститутів фінансового права є одним із актуальних питань сучасного наукового пошуку, яке має важливе теоретичне та практичне значення.
Система права в юридичній науці розглядається як багатогранне правове явище, яке охоплює різні за змістом та обсягом структурні елементи. Саме вони, починаючи від норми права, що утворюють інститути та галузі права, і формують цілісну систему права. Алексєєв С. С. зазначає, що “норма, взята окремо, поза зв’язком з іншими нормами, не може регулювати суспільних відносин. Системність – найважливіша властивість права як регулятора суспільних відносин – в окремої норми відсутня” [2]. Поділ системи на окремі структурні елементи пояснюється значним розмаїттям суспільних відносин, що їх вона відображає й регулює.
Разом із тим галузь права – це відносно самостійний підрозділ системи права, який складається з правових норм, що регулюють якісно специфічний вид суспільних відносин. Галузь права становить відокремлену сукупність юридичних норм, інститутів, що регулюють однорідні суспільні відносини, відображає вищий рівень системотворчих зв’язків, характеризується певною цілісністю та автономністю.
Будь-яка галузь права має самостійний предмет та метод (методи) правового регулювання. Фактично це основні елементи, за якими можна відгалужувати окремі правові галузі в системі права [3].
Фінансове право є самостійною, публічною галуззю права, що становить сукупність правових норм та має особливу цілісну систему регулятивного впливу.
У системі фінансового права, що поділяється на правові інститути, фінансовий контроль посідає своє конкретне місце.
Ровінський Ю. А. першим ввів термін “підгалузь” у фінансово-правову науку у підручнику з радянського фінансового права: назріла практична потреба доповнити традиційну тріаду – галузь, інститут, норма – введенням підгалузі як сукупності певних інститутів [4, c. 28]. У фінансово-правовій літературі для виділення більших структурних підрозділів галузі, ніж правовий інститут, використовуються такі поняття, як великий інститут, підрозділ, розділ права, підгалузь права [5, с. 76‒77; 6, с. 33; 7, с. 22]. Однак, на практиці відсутність чітких критеріїв виділення таких структурних підрозділів призводить до застосування згаданих понять при відокремленні однієї і тієї ж самої групи фінансово-правових норм. М.І. Піскотін зазначає, що для того, аби та чи інша сукупність правових норм могла утворити відокремлений великий інститут або підгалузь права, вона повинна бути наділена певними ознаками, регулювати особливу сферу однорідних відносин. В силу цього норми, що її утворюють, повинні мати певну специфіку, яка виділяє її із загальної маси норм і одночасно надає їм певну внутрішню єдність. Така сукупність норм становить цілісну і відокремлену систему, яка є головним підрозділом відповідної галузі права. Але, як і будь-яка підгалузь, вона може виділитися в окрему галузь права [8, с. 50]. Що ж стосується правового інституту, то, на думку вченого, цей термін повинен застосовуватися до невеликих груп норм, які регулюють однорідні відносини, наділені певною специфікою і становлять стійку єдність [8, с. 50].
Правове регулювання фінансового контролю здійснюється нормами фінансового права. Аналізуючи погляди провідних науковців сьогодення можна зазначити, що серед більшості склалася думка про фінансовий контроль як інститут Загальної частини фінансового права. Хоча не викликає жодного сумніву, що фінансовий контроль є і має місце бути на всіх етапах фінансової діяльності, усіх фінансово-правових підгалузей та інститутів Особливої частини фінансового права. Сама структура фінансового контролю є дуже складною тому, що правові норми фінансового контролю містяться у Загальній та Особливій частинах фінансового права.
Виходячи з вище викладеного, не можна однозначно стверджувати, що фінансовий контроль є інститутом Загальної частини фінансового права.
Література:
1. Гуцаленко Л. В., Дерій В. А., Коцупатрий М. М. Державний фінансовий контроль. 2- вид., Навч. посіб. ‒ К.: Центр учбової літератури, 2017. ‒ 424 с. 
2.  Алексеев С. С. Теория государства и права / С. С. Алексеев. – М. : Юрид. лит., 1985.
3. Фінансове право. Академічний курс: підручник / О. П. Орлюк. – К. : Юрінком Інтер, 2010.
4. Советское финансовое право. Ученик / Отв. ред. Воронова Л. К., Химичева Н .И. – М.: Юрид. л-ра, 1987. – 423 с.
5. Ермакова Т. С. О системе советского финансового права // Известия высших учебных заведений. Правоведение. – 1975. – №2. – С.72-79. 
6. Бесчеревних В. В. Компетенция Союза ССР в области бюджета. – М.: Юрид. лит., 1976. – 174 с.
7. Химичева Н. И. Субъекты советского бюджетного права. – Саратов: Узд-во Саратовського ун-та, 1979. – 22 с.
8. Пискотин М. И. Советское бюджетное право (Основные проблемы). – М.: Юрид. лит., 1971. – 312 с. 

Соколова Т. В., Московченко Н. П.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf.diad@kyiv.e-u.in.ua
ВДОСКОНАЛЕННЯ МЕРЕЖІ АРХІВНИХ УСТАНОВ УКРАЇНИ
Архівна система – це сукупність основоположних принципів організації архівної справи, способів і технологій її ведення, що забезпечує цілісність та скоординованість функціонування архівної галузі. Архівна система має конкретно-історичне значення і є похідною від суспільно-державного ладу, політичного устрою, національно-культурних традицій тієї чи іншої держави, регулюється відповідними законодавчими актами і функціонує в її правовому полі. 
Тісно пов’язане з архівною системою поняття «система архівних установ», під якою розуміють сукупність державних архівів, галузевих державних архівів, структурних підрозділів установ, організацій та підприємств, що забезпечують формування Національного архівного фонду України (далі – НАФ), його зберігання, здійснюють науково-дослідні, інформаційно-довідкові та управлінські функції в архівній справі, незалежно від форм власності.
Діяльність архівних установ здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про Національний архівний фонд та архівні установи», правилами, положеннями, інструкціями, затвердженими центральним органом виконавчої влади у сфері архівної справи і діловодства, державними стандартами та іншими нормативно-правовими актами.
Мережа архівних установ – це структурна основа архівної галузі, до якої входять державні архіви, архівні підрозділи міністерств, відомств, установ, підприємств, організацій та громадських об’єднань, що здійснюють постійне чи тимчасове зберігання документів. До установ архівної галузі належать і органи управління архівною справою, науково-дослідні інституції, спеціалізовані бібліотеки.
В Україні функціонує досить струнка система архівних установ. До неї входять дев’ять центральних архівів, тринадцять галузевих архівів та місцеві державні архіви. Провідне місце в ній займають центральні державні архіви, які зберігають і забезпечують користування документами НАФ, які становлять найбільшу історичну цінність. Центральні державні архіви: ЦДАВО, ЦДАГО, ЦДІАК, ЦДІАЛ України, ЦДКФФА, ЦДНТА, ЦДАМЛМ, ЦДАЗУ, ЦЕА України.
Важливе місце в системі архівних установ належить галузевим державним архівам, які забезпечують облік та зберігання науково-технічних, геологічних, метеорологічних, картографічних та інших спеціальних видів архівних документів, які потребують особливих умов зберігання та використання. Галузеві державні архіви: Галузевий державний архів Служби безпеки України (ГДА СБУ), Галузевий державний архів Міністерства внутрішніх справ України (ГДА МВС), Галузевий державний архів Міністерства оборони України (ГДА МО України), Галузевий державний архів Державного комітету по гідрометеорології, Галузевий державний архів - Державна установа «Державний картографо-геодезичний фонд України» Міністерства охорони навколишнього середовища України, Галузевий державний архів - Державне науково-виробниче підприємство «Державний інформаційний геологічний фонд України», Галузевий державний архів Державного департаменту України з питань виконання покарань, Галузевий державний архів Управління державної охорони України (ГДА УДО України), Галузевий державний архів документів, пов'язаних із захистом прав та інтересів України в закордонних юрисдикційних органах, Галузевий державний архів Міністерства закордонних справ України, Галузевий державний архів Служби зовнішньої розвідки України (ГДА СЗР України), Галузевий державний архів Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, Галузевий державний архів Державної прикордонної служби України. 	
Систему архівних установ України представляють також місцеві державні архіви, які створюються у порядку, передбаченому законом,для зберігання документів Національного архівного фонду, що мають місцеве значення, та здійснення управління архівною справою і діловодством на відповідній території. До них відносяться обласні держархіви та Державний архів м. Києва.
Окрему групу в системі архівних установ України становлять архівні підрозділи самоврядних наукових установ, державних музеїв, бібліотек. Державні наукові установи, державних музеїв, бібліотек. Державні наукові установи, музеї та бібліотеки мають право створювати архівні підрозділи для зберігання документів Національного архівного фонду, а також поповнювати свої фонди і колекції профільними документами. Серед них Архів Національної академії наук України, відділи рукописів окремих музеїв, Інститут рукопису Національної бібліотеки України імені В. І. Вернадського та інші.
Систему архівних установ представляють також архіви та архівні підрозділи об’єднань громадян, підприємств, установ і організацій, заснованих на колективній та приватній формах власності. Чисельність архівних установ, заснованих на недержавних формах власності, неухильно зростає в міру здійснення економічних реформ, розвитку приватного підприємництва, утворення нових громадських об’єднань, політичних партій.
Об’єднання громадян і релігійні організації, а також підприємства, установи та організації, засновані на приватній формі власності, мають право створювати архівні підрозділи для постійного або тимчасового зберігання документів Національного архівного фонду та передавання їх на зберігання до державних архівних установ.
Державний архів у межах своїх функцій і компетенції здійснює методичне керівництво та контроль за роботою діловодних та архівних підрозділів установ і організацій: надає їм методичну і практичну допомогу; консультує; здійснює планові та позапланові перевірки; проводить громадські огляди стану організації діловодства та роботи архівів; надає допомогу на госпрозрахункових засадах у складанні номенклатур справ, класифікаторів, інструкцій по діловодству, упорядкуванні масивів документів ліквідованих та реорганізованих організацій; вивченні, узагальненні та поширенні передового досвіду роботи; підвищенні фахової кваліфікації працівників канцелярій і відомчих архівів тощо.
Отже, існує чітка структурна схема функціонування архівних установ, яка забезпечує уніфікацію роботи архівних установ, які розташовані в різних регіонах України. Кожен з них здійснює діяльність відповідно свого профілю.
Разом з тим слід відмітити, що значна кількість центральних державних архівів вносить плутанину щодо визначення архіву, де пересічний громадянин може отримати необхідну ретроспективну інформацію. На нашу думку було б доцільно об’єднати всі центральні архіви в єдиний Національний архів України з відповідними підрозділами. Створення такого архіву могло б забезпечити більший простий доступ до архівної інформації.
Література
1. Про Національний архівний фонд і архівні установи: Закон України від 24 грудня 1993 р. (зі змінами) // Відомості ВР України – 2002. № 11. – Ст. 81.
2. Архівознавство: Підручник для студентів іст. ф-тів вищ. навч. закладів України / За заг. Ред. Я.С.Калакури та І.Б. Матяш. – К.: Видавн. дім «КМ Академія», 2002. – 356 с.
3. Веретенников В. Архівознавство: Лекція 1 / Всеукр. Ін.-тут підвищення кваліфікації педагогів. – Х.; О.: Вища школа, 1931. – 21 с.
4. Нариси історії архівної справи в Україні / За аг. Ред.. І.Б. Матяш та К.І. Климової, - К.: Видавн. дім «КМ Академія», 2002, - 612 с. 

Rustam Askerov,
FHEE “Evropeyski university”,
finance@kyiv.e-u.in.ua
UKRAINIAN VENTURE CAPITAL AND PRIVATE ENQUIY OVERVIEW
As far as we know, Venture capital (VC) is a type of private equity, a form of financing that is provided by firms or funds to small, early-stage, emerging firms that are deemed to have high growth potential, or which have demonstrated high growth (in terms of number of employees, annual revenue, or both). Venture capital firms or funds invest in these early-stage companies in exchange for equity, or an ownership stake, in the companies they invest in. Venture capitalists take on the risk of financing risky start-ups in the hopes that some of the firms they support will become successful. The start-ups are usually based on an innovative technology or business model and they are usually from the high technology industries, such as information technology (IT), clean technology or biotechnology.
During the last 2 years, we can see the rising of the foreign venture capital presence in Ukraine. According to the Ukrainian Venture Capital and Private Equity Association release, 2016 saw the highest number of investment deals since 2010. There were 87 deals in total, which is 32% more than in the previous year. Eight exits took place in 2016, while the majority of investors — 68% — were satisfied with the results of the year, says the report. 
Key findings:
o	The tech investment market reached $88 million in total volume in 2016, and $400 million in the past five years
o	The volume of disclosed deals has shown a 125% increase as compared to 2014, but has declined by 33% as compared to 2015. Such a decrease may be due to the fact that several deals of 2015 amounted to dozens of millions of US dollars, says the report. Among the most spectacular events of this period was Snapchat’s acquisition of Looksery in a $150 million deal.
o	There were 73 seed-stage deals in 2016 (up from 58 in 2015), with more than $500,000 injected on average last year
o	Up to $1 million was injected as part of all-stage investment deals on average
Last year several international investors, for example, HP Tech Ventures, entered the Ukrainian market and joined UVCA. Foreign investors participated in nearly 60% of the deals, with the international capital accounting for 80% of the total investment volume in 2016-2017.
About 100 companies were invested last year, which is a very high indicator that shows interest of investors, international ones in particular. As we can see, today more and more Silicon Valley funds have portfolio companies from Ukraine so that is the signal to the whole world – it is possible and necessary to invest in Ukraine. Ukrainian IT sector is growing and developing every year. World’s community already knows about the technological (engineering) talent of Ukrainians, which is why many outsourcing companies are successfully operating in the country. 
Ukrainian market of IT outsourcing has all the opportunities to grow up to $ 5-7 billion in the near future. At the same time, despite the capacity of the outsourcing market is now the greatest, startups and product IT companies are running the leadership in terms of capitalization. Today there are about 3000 startups of different directions being developed in Ukraine. The investment activity of 2015, became the catalyst for the growth of transactions. When the world saw the success of IT companies in the global market, the number of investments has begun increasing. Taking into account the average time for a deal, which is 8-12 months, we can expect a further growth of investment transactions and deals’ amounts. We hope that the collected data will give an understanding of not only about the current situation at the investment and IT market of Ukraine, but show its prospects and competitiveness. There are 31 funds operating in Ukraine, consisting of 5 incubators and accelerators, 1 corporate fund, 17 venture capital funds, and 8 private equity funds. 
Investment funds in Ukraine usually have around 20 companies in portfolio. The average ticket varies from $50k to over $10 million Investments stages. The prevalent number of funds operating in Ukraine focus on the Seed stage. Most investors seek to diversify their portfolio and are looking for projects with international presence beyond Ukraine. 
Some numbers: 
● Total number of deals in 2016: 87 
● Seed stage: 73 deals (58 in 2015) 
● Round B stage: 1 (4 in 2015) 
● 13 Undisclosed deals 
● Local investors: 19 (34 in 2015) 
● Average ticket: total $1.01mln: $525k at the seed stage, $20 mln at the B Stage, $2.2 mln are undisclosed deals Highest number of deals since 2010
● The most active segment of investments is Online Services - 16 deals
For investors to identify a startup as Ukrainian, its core team or R&D center must be based in Ukraine. Certain investors are looking for Ukrainian born founders who own at least 50% of shareholders equity in the company. Capital of Ukraine was added at Top 10 least expensive cities for living. It helps to reduce operation costs for companies based in our country. 100+ multinational R&D centers* are based in Ukraine, including Samsung, Huawei, Siemens, Magento, Playtech etc.
In frames of the World Economic Forum in Davos, which took place on January 2017, two Ukrainian investment-oriented events were held by UVCA. Ukrainian Davos Nights gathered more than 400 participants of the World Economic Forum: investors, entrepreneurs, media representatives to let them learn more about Ukraine’s achievements, partnership opportunities in IT and investment sectors. The main goal of these jointly organized Ukrainian business events was to position Ukraine not only as the new technological leader but also as the country where new international R&D centers are being opened and people are making successful investments.
References:
1. Alex Bance. Why and How to Invest in Private Equity. European Private Equity & Venture Capital Association Special Paper, www.evca.eu , 2005. 
2. Investors Book by UVCA Ukrainian Venture Capital & Private Equity Overview 2016, https://inventure.com.ua
3. Why and How to Invest in Private Equity & Venture Capital. European Private Equity & Venture Capital Association, www.evca.eu, 2009. 
4. Bob Zaider. How Venture Capital Works. Harvard Business Review, November – December 1998, pp. 131 – 139. 
5. Ulrich Grabenwarter Exposed to the j-curve understanding and managing private equity fund investments. Euromoney, 2005. 
6. Stephen F. Diamond. Beyond the Berle and Means Paradigm: Private Equity and the New Capitalist Order. Working Paper: http://works.bepress.com/stephen_diamond/5, 2009. 
7. Andrew Metrick and Ayako Yasuda. The Economics of Private Equity Funds. Forthcoming in Review of Financial Studies, 2009. 
8. Paul Gompers. Contracting and Control in Venture Capital. Harvard Business School. February 1998. 

Волобуєв Г. С.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
volobyev@gmail.com
ІННОВАЦІЙНИЙ РОЗВИТОК ЯК ГОЛОВНИЙ ВАЖІЛЬ
В МОДЕРНІЗАЦІЇ ЕКОНОМІКИ УКРАЇНИ
Більшість промислово розвинених країн сьогодні пов'язують свої надії на довготривале стійке економічне зростання з переходом на інноваційний шлях розвитку, що характеризується більш широким використанням у промисловості, національною економікою в цілому останніми досягненнями науки і техніки - інформацією технології, біотехнології, нові матеріали, ресурсні та екологічні технології. Тому підвищення інноваційної сприйнятливості підприємств та економіки в цілому є однією з головних завдань сучасної індустріалізованої держави [1].
Історія показує, що впровадження нових промислових технологій завжди мала позитивний вплив на економічне зростання та рівень життя населення, яке вже на новому етапі розвитку створило умови для розробки та реалізації інших нових інновацій. На думку М.Кастелса, існують історичні докази того, що загалом "чим ближче відносини центрів інновацій, виробництва та використання нових технологій, тим швидше відбувається трансформація суспільства та більш позитивні відгуки між соціальними умовами для подальших інновацій" [2]. Г.Клейнер називає економіку знань "такий стан економіки даної країни, в якій: а) знання стає повноцінним товаром; б) будь-який новий продукт має унікальні знання; в) знання стають одним з основних факторів виробництва" [3].
Стали широко використовуватися термін інновації та термінологія інноваційна економіка, яка також пов'язана з економікою знань. Область економічної науки, яка вивчає процеси, що відбуваються у сфері відтворення інформації, стосується інформаційної економіки, але ця сфера також перетинається з економікою знань, оскільки швидкий розвиток нових інформаційно-комунікаційних технологій продовжить змінювати природу придбання та поширення знань. Крім того, інформація є своєрідною сировиною для мислення людини, яка породжує знання [4].
Стає зрозумілим, що в сучасній світовій економіці держави можуть збагатитися лише в результаті поєднання підприємництва та ефективного використання знань. Диспропорції спостерігаються не тільки між країнами, але також в одній країні між різними штатами, як це відбувається у Сполучених Штатах та інших країнах. Бізнес-середовище або сприяє або не підтримує підприємництво, динамічне бізнес-середовище має величезний вплив на успіх чи невдачу підприємництва (наприклад, в Силіконовій долині або в Алабамі, США). Підприємницький ресурс зазвичай розглядається як здатність ефективно організувати взаємодію окремих економічних ресурсів праці, землі, капіталу, знань для здійснення господарської діяльності. На сучасному етапі розвитку технології підприємець, швидше за все, є підприємливою людиною, здатною як розробляти ідею для технологічних інновацій, так і впроваджувати її на підприємстві. Є багато таких прикладів в інформаційній економіці в Силіконовій долині США, коли студенти, які активно займаються науково-дослідницькою роботою, залишають університет з власним бізнесом. Це люди, які створюють нове ефективне виробництво та руйнують старі неефективні. З точки зору Й.Шумпетера, який створив теорію творчого руйнування, інноваційна діяльність є двигуном економічного розвитку [5]. Вся історія технологічного розвитку підтверджує цю теорію. Однак слід підкреслити, що національне підприємництво розвивається на основі старого підприємництва, його культури та інфраструктури, що підтверджується дослідженнями М. Кастелса [6].
Таким чином, для розвитку економіки країни необхідно наращувати швидкість передачі унікальних і прогресивних технологій, залучати фінансові ресурси для активізації інноваційної діяльності. В той же час, впровадження інновацій на підприємствах повинно бути систематизованим, що дозволить створити та розвинути ефективну інфраструктуру комерціалізації та передачі технологій. Інноваційний та проектний менеджмент має важливе значення для впровадження ефективної інноваційної діяльності України в умовах економічних реформ та сучасних тенденцій розвитку технологій. Після змін у технології відбувається зміна форм і методів управління економікою та розвитком підприємств та організацій. За цих умов займатися інноваційною діяльністю змушені всі підприємства та організації від великих корпорацій та холдингів до підприємців, що працюють у сфері малого бізнесу.
Література:
1. Беренс В. Руководство по оценке эффективности инвестиций: Пер. с англ. перераб. и дополн. изд. / В. Беренс, П. М. Хавранек – М.: АОЗТ "Интерэксперт", "ИНФРА-М", 1995. – 528 с.
2. Кастельс М. Інтернет-галактика. Міркування щодо Інтернету, бізнесу і суспільства [Пер. з англ]. – К.: Ваклер, 2007. — 304 с
3. Макаров В. Л., Клейнер Г. Б. Микроэкономика знаний. Отд. обществ, наук РАН, Центр, экон.-мат. ин-т. – М: ЗАО «Издательство «Экономика», 2007. – 204 с.
4. Мильнер Б. З. Предисловие// Инновационное развитие: экономика, интеллектуальные ресурсы, управление знаниями/ Под ред. Б.З. Мильнера. – М., 2010. – 624 с.
5. Шумпетер И. Теория экономического развития. – М., Директмедиа Паблишинг, 2008.
6. Шокин Ю.И., Гришняков Б.Ю. Инновационное развитие и коммерциализация технологий: создание эффективно работающих механизмов коммерциализации технологий из разных областей знаний // Наука та інновації. – 2011. – Т. 7. – № 4. – С. 88-93.

Зуй М. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf_meneg@kyiv.e-u.in.ua
ОСОБЛИВОСТІ ВПЛИВУ ЗМІН НА РОЗВИТОК ПІДПРИЄМСТВА
Для розвитку підприємств у сформованих умовах ринку, що характеризуються динамічністю та загостренням конкуренції, глобалізацією бізнесу, розвитком інформаційних та комунікаційних технологій, необхідно впроваджувати зміни. Проблематика управління змінами на підприємстві є сьогодні одним з актуальних питань наукової і практичної літератури з менеджменту. Як вчені, так і менеджери практики єдині в тому, що вміння змінюватися вчасно і потрібним чином стає одним з визначальних факторів успіху і розвитку підприємства. 
Підприємства ніколи не бувають в статичному стані, в них постійно відбуваються зміни: стратегічні орієнтири, якісний і кількісний склад колективу, нові адміністративні процедури, нові клієнти і ділові партнери. Жодна подія не є повністю ізольованою, навпаки, кожна з них пов'язана з іншими аспектами діяльності підприємства. Деякі зміни є очевидними результатами рішень, прийнятих всередині підприємства, інші пов'язані з рішеннями, прийнятими кимось ззовні, а інші - тільки передбачаються, однак завжди спостерігається спільне: зміни, незалежно від того, були вони заплановані чи стали результатом рішення з боку працівників підприємства, обов'язково супроводжуються наслідками, які неоднозначно сприймаються людьми всередині підприємства і поза ним вони підтримуються або відкидаються.
Зміна – це категорія, що входить до складу сукупності понять, які характеризують рух і розвиток. В античній і середньовічній філософії об’єкти зміни трактувалися в основному за образом і подібністю речей, включених у повсякденну практику людини. У цьому аспекті зміни співвідносилися із стійкістю, збереженням, постійністю форми і складу речей. Якщо стійкість характеризувала тотожність речі самій собі, то зміни фіксували відмінності речі відносно себе, становлення її чимось іншим. У даному сенсі зміни тлумачилися як потенція речей до іншого буття, до перевтілення і перетворення [1, с. 265].
У філософії і науці Нового часу зміна речей почала визначатися під сильним впливом уявлень класичної динаміки як переміщення тіл, зведене, по суті, до рухів матеріальних точок. У зв'язку з цим початкові характеристики зміни стали пов'язані з аналізом і описом зовнішніх і кількісних змін. Розвиток наук про життя, суспільство і людину приводить до встановлення тісного зв'яз-ку між зміною і збереженням, стійкістю, способом існування біологічних і соціальних систем. Відмінності речі, системи, цілісності від самої себе тепер можуть тлумачитися і все частіше розуміються як вирази її стійкого буття, як збереження її життєвої визначеності. Об'єкт як система або система об'єктів виглядають у цьому плані структурами узгоджених, взаємопов'язаних змін, таких, що забезпечують стійкість динамічної форми об'єкта або взаємодії між об'єктами. Це зрушення в розумінні зміни було продиктоване в основному розвитком новітніх сфер пізнання, націлених уже не на речі, а на «некласичні» об'єкти фізики, біології і суспільствознання, що фіксуються через зміни, які постійно відбуваються в них (переміщення частинок, еволюційні зрушення, зміни у сфері народонаселення, виробництва, економічних структур, інформації) [2, с. 53].
Філософський енциклопедичний словник визначає зміни як перетворення на інше, перехід з одного якісно визначеного буття в інше, з одного певного стану буття – в інший. Зміна визначається обсягом і напрямом, тривалістю і швидкістю [3, с. 172]. Цієї точки зору дотримуються у філософському словнику за редакцією В.А. Малініна [4, с. 171]. Енциклопедичний словник за редакцією А.А. Івіна визначає, що зміна характеризується напрямом, інтенсивністю, швидкістю і тривалістю [5, с. 303].
 З точки зору, Т. В. Бауліної, яка визначає зміни як заміщення одного стану організації, робочої групи, людини, ситуації або інших явищ новим станом, який відрізняється від попереднього внаслідок впливу різних факторів зовнішнього та внутрішнього середовища [6, с. 8]. 
Стосовно іншого підходу причини, що обумовлюють зміни, поділяють на три групи [7, с. 263-264]: пов’язані з подіями у зовнішньому середовищі; обумовлені новими цілями діяльності підприємства; необхідність змін викликає логіка розвитку підприємства.
Н. Том передумовами змін вважає основні компоненти навколишньої системи, у зв’язку з цим підприємство має постійно стежити за ними і робити висновки щодо своїх потреб у змінах. Зазвичай серед цих компонентів виділяють економічні, технологічні, політико-правові, соціально-культурні і фізико-екологічні. На підприємство, що постає перед необхідністю змін, значно впливають виробничі і кадрові параметри. Як правило, поштовхом до змін є кризові ситуації [8].
Сучасні економічні відносини являють собою симбіоз декількох механізмів координації: ринку й підприємств, держави й підприємств, держави та ринку. Останній характеризується динамікою змін, інформація про які виражається у ціні між попитом та пропозицією на ринку товарів і послуг. Підприємство характеризується меншим ступенем формалізації ніж держава, щодо координації зв’язків, визначених організаційною структурою управління, правилами та процедурами прийняття рішень на різних рівнях ієрархії [9].
Тому до основних видів змін підприємства відносять [10]: зміну стратегічного курсу організації; злиття декількох організацій в одну; перехід на нову систему планування; зміну принципів і ринків збуту; впровадження нової технології; впровадження нового стилю управління; реструктурування організації.
3міни, які відбуваються у зовнішньому середовищі, здійснюють значний вплив на підприємство, що викликає невідповідність внутрішнього середовища зовнішнім вимогам. Відсутність швидкої реакції на зміни може спричинити кризовий стан, чим і зумовлений високий ступінь значимості адаптації для будь-якої організації. 
У науковій літературі з менеджменту і маркетингу можна зустріти такі поняття як реактивні і проактивні підприємства, що розкривають їх характер реакції на зміни. Реактивні підприємства проявляють свою активність як реакцію на ті або інші явища зовнішнього і внутрішнього характеру (дії), але що не прогнозує зміни і що не впливає на них. Проактівність полягає в тому, щоб постійно вивчати змінні межі можливого і в цих рамках досягати своїх цілей, зокрема цілей зростання і розвитку. Проактивне підприємство здатне вивчати себе, навколишнє середовище і змінюватися, використовуючи ці знання, щоб забезпечити попереджуючий розвиток по відношенню до динаміки потреб споживачів і викликів конкурентів на основі балансу інтересів зацікавлених сторін. 
Відповідно, основними завданнями таких підприємств є: забезпечення реакції підприємства на дію зовнішніх чинників, скорочення часу стратегічної реакції. На думку вітчизняних вчених [11], є три основні варіанти виконання даних завдань, а отже, три типи адаптивних процесів: прогнозування змін, підготовка до них і, швидка реакція при їх виникненні; розвиток «імунітету» до змін, управляти якими складно або неможливо шляхом підвищення економічної стійкості системи та зосередження основних зусиль на факторах, що піддаються впливу та контролю; управління змінами, а не реакція на них. 
По мірі зростання і розвитку підприємства маркетинг не втрачає свого пріоритетного значення, як і раніше, передуючи управлінським процесам, встановлюючи напрями внутрішньої побудови фірми згідно архітектурі ринкових взаємодій. Не управлінська схема диктує підприємству, як поводитися на ринку, а маркетингова – як будувати управлінську схему. На етапі «глобалізації» діяльності, коли підприємство здатне не тільки адаптуватися до ринкової ситуації, що змінюється, але може і повинно пристосовувати цю ситуацію для себе, маркетинг визначає цілі, стратегії і інструментарій дії на ринок, а також нові вимоги до управління, яке повинне змінити пріоритети з реагування на зміни, на їх ініціацію. 
Таким чином, пріоритетним інструментом в управлінні змінами виступає концепція маркетингової діяльності як системного підходу. Де основна ідея до планування і впровадження змін полягає в пріоритеті ринкових взаємодій над внутрішньофірмовими. Іншими словами, кожна зміна, що вводиться, повинна мати на меті наближення до запланованої якості роботи підприємства з ринком. Це необов'язково означає негайну «грошову» віддачу, навпаки, миттєва вигода часто суперечить довгостроковим інтересам підприємства. У більшості ж випадків маркетингові дії повинні вибудовувати баланс між вигодою довгостроковою і негайною, цей баланс визначає необхідна якість ринкових взаємодій, а зміни направлені до його послідовного досягнення.
Література:
1. Современный философский словарь / Под общ. ред. д.ф.н., проф. В.Е. Кемерова. – 3-е изд., испр. и доп. – М.: Академический проект, 2004. – 864 с.
2. Особливості впливу змін підприємства на його вартість / Д. К. Воронков // Економіка промисловості. - 2008. - № 4. - С. 52-58. - Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/econpr_2008_4_8
3. Философский энциклопедический словарь / Е.Ф. Губский (ред.-сост.). – М. :ИНФРА-М, 2000. – 576 с.
4. Философский словарь: основан Г. Шмидтом. – 22-е изд., новое, перераб., изд. Под ред. Г. Шишкоффа: Пер. с нем. / Общ. ред. В.А. Малинина. – М.: Республика, 2003. – 575 с.
5. Философия: энциклопедический словарь / Под ред. А.А. Ивина. – М.: Гардарики, 2006. – 1072 с.
6. Бауліна Т.В. Управління процесом організаційних змін підприємств в умовах перехідної економіки: Автореф. дис. ... канд. екон. наук: 08.06.01 / Міжнародний науково- технічний ун-т. – К., 2004. – 20 с.
7. Сергеев А.М. Организационное поведение: тем, кто избрал профессию менеджера. – М.: Академия, 2005. – 282 с.
8. Том Н. Управление изменениями // Проблемы теории и практики управления. – 1998. – №1. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.uptp.ru.
9. Кондрашов О. М. Промислова політика в Україні: теорія, методологія, практика управління: монографія / О.М. Кондрашов. – Донецьк : Юго-Восток, Лтд, 2008. – 367 с. 
10. Глумаков В.Н. Организационное поведение: Учеб. пособие / ВЗФЭИ. – М.: ЗАО «Финстатинформ», 2002. – 256 с.
11. Білошкурська H.B. Моделі адаптивної поведінки та їх роль у формуванні економічної Безпеки підприємства / Актуальні проблеми економіки. – 2010. – No12 (114). 

Мальцев І. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”
kaf_meneg@kyiv.e-u.in.ua
ВИКОРИСТАННЯ ТЕХНОЛОГІЇ БЛОКЧЕЙН
В БАНКІВСЬКОМУ СЕКТОРІ
Блокчейн максимально сильно впливає на фінансовий сектор. Революційна технологія блокчейн має великі перспективи саме у банківському секторі (розрахунково-клірингові операції, KYC, кредитні історії тощо). Є підстави вважати, що технологія блокчейн змінить банківську систему. Її використання дозволяє зробити транзакції безпечнішими, швидкими і дешевими. Саме тому великі банки зацікавлені можливістю застосовувати її при проведенні платежів з іншими валютами. Прогресивні центробанки та банківські альянси активно вивчають та впроваджують блокчейн для трансформації глобальної фінансової системи в новий технологічний вимір [1].
У банків сьогодні є одна актуальна проблема: частина безготівкових розрахунків між компаніями є «транзитом» чорних грошей. Зазвичай це дуже складно визначити, тому що немає ланцюжка проходження транзакції і зв'язку між ними. Немає історії руху грошей в інших банках. Банки придумують різні аналітичні алгоритми, щоб виявляти такі транзакції. Але і вони часто помиляються, тому що не вистачає даних для повноцінного аналізу. У свою чергу, мережа блокчейн має на увазі єдине розподілене сховище транзакцій. Це означає, що кожен платіж назавжди залишається в єдиній базі руху коштів, тому для аналізу завжди доступний весь грошовий потік.
Блокчейн (blockchain) - це розподілена база даних, яка складається з строкових блоків і спеціально виконана так, щоб уникнути подальших модифікацій. Технологія використовує техніку припинення часу і ускладненою посилання на попередній блок. Технологія блокчейн є максимально безпечною. Вона також зберігає і підтверджує дані, які використовуються в дата-Майнінг. Дата-Майнінг - це сукупність методів виявлення раніше невідомих, практично корисних і доступних інтерпретації знань, необхідних для прийняття рішень в різних сферах людської діяльності. Цей термін був введений Григорієм Пятецьким-Шапіро в 1989 році.
Наприклад, сьогодні більшість міжнародних платежів проходять в рамках досить дорогої системи SWIFT. А ланцюжок з посередників робить розрахунки тривалими і проблематичними. Та й приватні платежі в рамках PayPay або WesternUnion складно назвати доступними.
В Українї впроваджується проект «Банки і блокчейн в Україні» побудований за методом дизайн-мислення, з персональною орієнтацією на учасників та на практичний результат. Цілі першої стадії проекту:
•	об'єднати в одній команді банкірів, регулятора та експертів;
•	вивчити найкращі приклади використання блокчейн у банківській сфері; 
•	обговорити бізнес-потреби банків, які може вирішити блокчейн;
•	оцінити перспективи технологічного альянсу і домовитися про подальші спільні кроки. [1]
У свою чергу, блокчейн може зробити банківський сектор не тільки дешевшим, але й швидким. За інформацією банківського сектора Сінгапур планується перевести їх банківську систему на блокчейн. Також з блокчейном пов'язують початок епохи розумних контрактів. Їхня суть полягає в автоматизації процесів в рамках виконання договірних процедур. При цьому саме блокчейн створює максимально прозорий механізм реалізації розумних контрактів.
Інше питання, як це вплине на робочі місця. Частина фахівців, таких як бухгалтери, можуть втратити роботу. Але загальний позитивний ефект для економіки складно переоцінити [2].
Можна виділити 3 способи використання технології блокчейн в банківській сфері: безпека даних, прозорість, швидкість платежів.
У 2009 році концепція блокчейн розширила своє початкове використання в якості біткоіни на багато інших напрямків. Але її особливості привернули увагу фахівців, що займаються широким спектром інших додатків. Блокчейн пропонує більш безпечні транзакції, захист від хакерських атак і позбавляє від необхідності паролів.
Інформаційна безпека є дуже важливою для держав, підприємств і приватних осіб. Особливий технологічний підхід дозволяє вийти за межі кінцевих пристроїв, включаючи безпеку цифровий «особистості» користувача, передачу інформації і захист критичної інфраструктури [3].
Основою технології блокчейн є принцип прозорості. Цей принцип - прозорість розподіленого реєстру - виводить компанії, які використовують його на дуже високий рівень ефективності. Прозорість усуває необхідність у створенні системи стримувань і противаг в бізнесі і знижує витрати. Повна прозорість (з вбудованою безпекою технології блокчейн) ефективно бореться з корупцією всередині бізнесу. 
За словами Джима Прейслер, генерального директора trade.io: «Ми розуміємо зростаючу цінність і потенціал ефективної інтеграції блокчейн в ділову практику. Самі принципи, що лежать в основі технологій блокчейн, такі як прозорість і ефективність, можуть в кінцевому рахунку сприяти зниженню витрат і посиленню демократизації як для ринків в загальному, так і для конкретних бізнесів» [4].
Відомо, що транзакції в блокчейн відбуваються миттєво. Єдиним сповільнюючим фактором є час, який приймаюча сторона чекатиме підтвердження цієї транзакції, так як вони приходять від інших учасників мережі PoW. PoW - це доказ виконання роботи, принцип захисту розподілених систем від зловживання послугами, заснований на необхідності виконання запитуючої стороною деякої досить складною тривалої роботи, результат якої легко і швидко перевіряється обслуговуючої стороною. Головна особливість цих схем полягає в асиметрії витрат часу - витрати значні для ініціатора запиту і дуже малі для перевіряючого[5].
Таким чином, використовуючи технологію блокчейн банки можуть здійснювати платежі максимально швидко і комфортно, але дотримуючись при цьому всіх юридичних вимог. Процес перерахування коштів клієнтів може проходити на високому рівні безпеки. Люди не готові до швидкого переходу до цієї нової технології, але з часом принцип прозорості викличе більше надійності у клієнтів. В майбутньому технологія блокчейн буде інтегрована не тільки в банківську сферу, а й в логістику, юридичну сферу, туризм та розваги, так як має 3 основні переваги, які виділяють унікальність даної технології. Блокчейн-технологія змінить світ не менше, ніж свого часу це зробив Інтернет. Тільки цього разу процес піде набагато швидше. І, звичайно, позитивним є рух України в одному напрямку з передовими економіками світу.
Література:
1. Банки і блокчейн в Україні. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www2.deloitte.com/ua/uk/pages/press-room/events/2017/2017-09-14-banks-and-blockchain-in-ukraine.html
2. Праздіков М. Технології, які змінюють світ: blockchain. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://biz.nv.ua/ukr/experts/prazdnikov_m/tehnologiji-jaki-zminjujut-svit-blockchain-2008567.html
3. Влияние блокчейн на информационную безопасность. – Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.securitylab.ru/blog/company/PandaSecurityRus/342639.php
4. 3 основных способа использования блокчейн в бизнесе. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://internetua.com/3-osnovnih-sposoba-ispolzovaniya-blokcsein-v-biznese
5. Погружение в технологию блокчейн: Быстрые и безопасные транзакции. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://habrahabr.ru/company/microsoft/blog/312308/

Штепа О. О.,
Полтавський національний педагогічний університет ім. В. Г. Короленка
aleksej83@ukr.net
КОРУПЦІЯ В БУТТІ УКРАЇНСЬКОГО СОЦІУМУ:
МЕНТАЛЬНИЙ АСПЕКТ
Надзвичайно диструктивний вплив на державотворчі процеси на території України мають корупційні традиції вітчизняного етносу. Це явище має глибоке історичне коріння і походить ще з часів первісної общини та явища, відомого під назвою «потлач». Воно являло собою організацію членами общини масових пригощань для всієї громади. Початковим призначенням таких «застіль» було позбавлення від «надлишків» матеріальних благ, що накопичувались у того, чи іншого общинника. Але, з часом такі заможні члени спільноти почали використовувати потлач для поширення своєї влади на інших співвітчизників. Так, утверджквалась традиція за якою присутній на святі повинен був віддячити його організатору у той чи інший спосіб. Подальшого розвитку ця традиція набула у ряді класових суспільств, наприклад, в Стародавньому Римі. Там особа, що отримала подарунок повинна була обов'язково віддарувати дарувальника подарунком не менш коштовним, ніж отриманий. 
В раннньоруський період на українських землях корупційне свавілля князів було майже нічим не обмежене. Безкінечне збирання данини з підкореного населення викликало не лише саботаж цих заходів, але і рішучий збройний спротив (пригадаймо епізод з вбивством племенем древлян князя Ігоря, що теж занадто захопився «отриманням неправомірної вигоди»). Подарунки, різноманітні «частування» та послуги були звичайним явищем і у середовищі козацтва, особливо, старшини. В історичній літерату можна навіть зустріти думку, що вибори гетьмана також не обходились без певного матеріального «заохочення» електорату (сьогодні українські виборці за свій голос отримують продукти харчування, медикаменти, безкоштовний доступ до різноманітних культурно-масових заходів та широку номенклатуру усіляких послуг). 
Роки перебування українських земель у складі Російської імперії особливо негативно позначились на народній правосвідомості. Як зазначає С.В. Таранець, у Росії дати хабара означало «підібрати ключі», у тому числі й до вищих урядових сфер. Він підкреслює, що продажність російської бюрократії була її традиційною рисою. Чим вище у службовій ієрархії стояв чиновник, тим більшою була ставка. Хабарі, за твердженням дослідника, брали навіть члени імператорської родини [1, с. 53].
Особливо глибоко хворобою корупції була вражена селянська ментальність. Ю. Присяжнюк нагалошує на масовому правовому нігілізмі в українському селі, зокрема, майже нормальним явищем між селянами і сільською елітою були могоричі, хабарі («задобрювання»), що, як правило, гарантували успіх справи – послуги, умови, домовленості. Такі відносини, на думку вченого, традиційно дуже давні й назагал хліборобами ніколи не засуджувалися. Обурювали їх лише непомірні і зростаючі «апетити» новоспечених сільських адміністраторів. [2, c. 58].
В. Журавський виділяє такі «національні» особливості корупції в Україні:
1. Історична обумовленість форм і методів корупційних дій. Глибоке проникнення корупції в національне життя українського етносу у сфері побутових правовідносин. При чому корупційні дії здійснювались в грошовій, натуральній (подарунки у вигляді їжі, алкогольних напоїв і т.д.) формах або обміні послугами.
2. Стійкий законспірований або напівзаконспірований характер корупційної діяльності, особливо крадіжок, хабарів та інших видів зловживань посадових осіб.
3. Поблажливе ставлення до корупції влади в цілому при галасливій риториці щодо боротьби з нею.
4. Втягування в корупційну діяльність правоохоронних органів у маштабах, які непокоять як населення України, так і світову громадськість. Усе частіше лунають звинувачення у цілковитій корумпованості правоохоронних органів, зокрема, міліції та прокуратури.
5. Зрощення економічної та політичної корупції з загально-кримінальною та організованою злочинністю, особливо в перші роки незалежності України. Створення на цій основі потужних фінансово-політичних кланів мафіозного типу.
6. Розповсюдження в суспільній думці стереотипу, що без хабара, кумівства, кланової підтримки в Україні не можливо вирішити господарчих, політичних і соціальних проблем.
7. Легальне використання політичних та соціально-економічних інститутів, авторитету посад і умов, які склалися в країні, для надання вигляду зовнішньої законності своїй корупційній діяльності.
8. Використання корупційних дій в усе більш широких маштабах, коли корупція пронизує не тільки органи політичної і економічної влади, але і соціальну сферу, освіту, науку, охорону здоров'я, спорт, мистецтво і т.д. [3, с. 121-122].
Цікаво, що не дивлячись на такі давні і глибокі корупційні традиції, український соціум усвідомлює всю їх шкідливість для подальшого історичного розвитку. За даними соціологічних досліджень, домагання хабарів чиновниками в період незалежності України засуджували 82,9 наших співгромадян. Не бачать у цьому нічого поганого 12,3 %. Тільки 14,2 % жителів один чи кілька разів пропонували послуги чи хабарі чиновникам за виконання їхньої роботи. Більшість (69,3 %) цього ніколи не робили (що, на думку авторів дослідження, виглядає вельми сумнівним і радше підтверджує брак чесності у вчинках і висловлюваннях людей). У кожного десятого (10,0%) подібний досвід просто відсутній ) [4, с. 125].
Так само як і інші злочини, корупційні діяння знаходять певне етичне виправдання з боку самих хабарників. Соціальні психологи стверджують, що особам, причетним до розробки і реалізації корупційних схем, часто притаманне відчуття власної вищості над іншими: організацію крадіжки державних коштів вони вважають найвищим проявом винахідливості, віртуозності та власної неординарності. Більше того, на їх думку, обхід законодавства – не злочин, а використання можливостей у межах законодавства [5, с. 51]. Очевидно таке ставлення до корупції в соціумі уже стало частиною національної правової ментальності.
До того ж корупцію не можна вважати однозначно негативним явищем. Так, на думку Річарда Падака, хабарництво згладжує гострі кути авторитарного (чи поставторитарного) суспільства й допомагає громадянам обминути державну бюрократію [5, с. 161], що є надзвичайно актуальним для вітчизняного пострадянського соціуму з його недорозвиненими ринковими відносинами, високим рівнем злочинності та масовим зубожінням населення.
Закон України «Про протидію корупції» визначає, що корупція – це використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов’язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов’язаних з ними можливостей [6]. Він покликаний покласти край негативним правовим патернам українців, проте, це потребуватиме значного часу і неймовірних зусиль (а, можливо, і значних соціальних потрясінь).
Література:
1. Таранець С.В. Старообрядці й культура хабарництва в Росії / С.В. Таранець // Український історичний журнал. – 2011. - № 2. – С. 50-64.
2. Присяжнюк Ю.П. Українське селянство ХІХ –ХХ ст.: еволюція, ментальність, традиціоналізм: навчальний посібник для студентів історичних факультетів. – Черкаси, Відлуння Плюс, 2002. – 120 с.
3. Журавський В.С. Корупція в Україні – не політика: монографія / В.С. Журавський, М.І. Михальченко, О.М. Михальченко. – К.: Фенікс, 2007. – 408 с.
4. Єфременко Т. Економічна ментальність українського етносу / Т. Єфременко // Соціологія: теорія, методи, маркетинг. – 2007. - № 2. – С. 103-127.
5. Валлє В. Корупція: роздуми після Майдану / В. Валлє. – К.: Дух і літера, 2015. – 280 с.
6. Закон України «Про запобігання корупції» [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/1700-18 (дата звернення 28.10.2017 р.). – Назва з екрана.
Пархоменко А. Ю.,
Бізнес-коледж ПВНЗ “Європейський університет”,
parkhomenkoanna@ukr.net
МОДЕРНІЗАЦІЯ ОСВІТИ УКРАЇНИ В КОНТЕКСТІ ЇЇ ІНТЕГРАЦІЇ
В МІЖНАРОДНИЙ ОСВІТНІЙ ПРОСТІР
Я впевнена, що освіта є найважливішим інгридієнтом цивілізації, визначальним чинником соціально-економічного поступу суспільства. Кожна країна відповідно до свого історичного розвитку, національних традицій, умов, перспектив формує свою систему освіти. Це дає можливість людям розвиватися, підтримувати правильний рівень життєдіяльності та бути цивілізованим та розвинутим соціумом. Звісно про освіту в загальному понятті не можна сказати нічого, що заперечувало б її необхідність, але, освіта може бути різного рівня користі та якості.
У всіх країн своя система освіти, і в Україні звісно також. В нас існують такі рівні освіти як: початкова загальна освіта, базова загальна середня освіта, повна загальна середня освіта, професійно-технічна освіта, базова вища освіта, повна вища освіта. Отримати ці рівні може кожний, хто буде багато працювати та робити це із задоволенням хоча-б частину. Наш рівень кваліфікованості та знань може й не дасть гарантію на працевлаштування, але освіта ніколи не знецінеться для нас, як для людей, оскільки "Знання - це сила" ,і це справді так.
Проблеми освіти в Україні полягають не тільки у авторитарних методах навчання, а й у самих учнях, все більше і більше школярів та студентів забувають про відповідальність та й узагалі про користь ефективного збагачування знаннями. Проблема знову повертається до методів навчання, але я вважаю, що той, хто хоче - буде вчити. Проте на мою думку неправильний та нудний навчальний процес не може задовольнити навіть тих, хто хоче вчитися. У нас дуже цікаве ставлення до навчання. Складається таке враження, що ми готуємося не до життя, а до іспитів, наприклад ЗНО. При цьому умови у навчальних закладах не дуже комфортні. Учням потрібно деякий час просто сидіти на місці та слухати викладача, пишучи матеріал, який, як правило, задають допрацювати додому, причому інколи на відпочинок не залишається достатньо часу, оскільки предметів багато, а домашні завдання даються по кожному з них.
Дуже хвалебним я вважаю рішення про зміну системи освіти у Фінляндії, якість якої вважається світовим зразком відмінної системи освіти. Я наведу низку прикладів їх основних принципів, різницю яких з українськими побачить кожен, хто навчається або працює викладачем в будь-якому навчальному закладі України на даний момент.
Фіни живуть за принципом "менше означає краще". Це стосується і підходу до навчання: менше вчителів, менше уроків, менше тестів. Фіни заохочують дітей до самого процесу навчання, виховуючи в них бажання вчитися. Суспільство Фінляндії довіряє своїй системі освіти і з повагою ставиться до кожного її представника. Ця характеристика відображає не тільки підхід до освіти, але й саму ментальність фінів, їхній спосіб життя: їхні будинки не більші за ті, в яких існує можливість комфортно жити, вони живуть скромно і просто, не схиблені на надспоживанні та шопінгу. Жінки носять менше макіяжу. Чоловіки не мають дорогих авто. Замість того, щоб купувати сотні дешевих предметів одягу, фіни купують кілька дорогих речей високої якості, які будуть носитися протягом багатьох років, а не місяців. Вони дійсно вірять і живуть за принципом “менше означає краще”.
Шкіл немає ні елітних, ні «слабеньких». Усі мають абсолютно однакове устаткування, можливості та пропорційне фінансування. Майже всі школи - державні, є десяток приватно-державних. Різниця, крім того, що батьки вносять часткову оплату, в підвищених вимогах до учнів. До приватних відносяться й установи з викладанням англійською, німецькою, французькою.Дотримуючись принципу рівності, у Фінляндії існує паралельна система освіти «від дитячих садків до університетів» шведською мовою. До недавнього часу фінам було заборонено обирати школу, слід було віддавати дітей в «найближчу». Заборону зняли, але більшість батьків так і віддають дітей «ближче», адже всі школи однаково хороші.
Усі предмети також рівні. Поглиблене вивчення одних предметів на шкоду іншим не вітається. Тут не вважається, що математика важливіша, приміром, за мистецтво. Навпаки, єдиним винятком для створення класів з обдарованими дітьми можуть бути схильності до малювання, музики і спорту.
Статус родини не важливий взагалі. Хто за професією (соціальним статусом) батьки дитини, вчитель дізнається в останню чергу, у разі потреби. Питання анкети, що стосуються місця роботи батьків, заборонені.
Усі учні рівні по можливостям. Фіни сортують учнів на класи, навчальні заклади за здібностями або кар'єрними перевагами.Також немає «поганих» і «хороших» учнів. Порівняння учнів один з одним заборонено. Діти, як геніальні, так і з великим дефіцитом розумових здібностей, вважаються «особливими» і навчаються разом з усіма. Загалом в колективі навчаються і діти на інвалідних кріслах. При звичайній школі може бути створений клас для учнів із захворюваннями органів зору або слуху. Фіни намагаються максимально інтегрувати в суспільство тих, кому потрібне особливе ставлення. Різниця між слабкими і сильними учнями - найменша у світі.
Вчителі теж не прикипають душею до «свого класу», не виділяють «улюбленців» і навпаки. Будь-які відхилення від гармонії ведуть до розірвання контракту з таким учителем. Фінські вчителі повинні лише виконувати свою роботу наставника. Всі вони однаково важливі в трудовому колективі, і «фізики», і «лірики», і вчителі праці.
Рівність прав дорослого (вчителя, батьків) і дитини. Фіни називають цей принцип - «шанобливе ставлення до учня». Дітям з першого класу пояснюють їх права, в тому числі, і право «скаржитися» на дорослих соціальному працівнику. Це стимулює фінських батьків до розуміння, що їхня дитина - самостійна особистість, ображати яку заборонено як словом, так і ременем. Принижувати учнів у педагогів не виходить через особливості професії вчителя, прийнятих у фінському трудовому законодавстві. Головна особливість полягає в тому, що всі вчителі укладають контракт тільки на 1 навчальний рік, з можливим (чи ні) продовженням.
Для кожної дитини складається індивідуальний план навчання та розвитку. Індивідуалізація стосується змісту використовуваних підручників, вправ, кількості класних і домашніх завдань і відведеного на них часу, а також викладання матеріалу.
На уроці в одному і тому ж класі діти виконують вправи різного рівня складності. І оцінюватися вони будуть згідно персонального рівня. Якщо відмінно виконав «свою» вправу початкової складності, отримай «відмінно». Завтра дадуть рівень вище - не впораєшся, нічого страшного, знову отримаєш просте завдання.
У фінських школах, поряд із звичайним навчанням, є два унікальні різновиди освітнього процесу:
•	Підтримуюче навчання «слабких» учнів - то, чим у нас займаються приватні репетитори. У Фінляндії репетиторство популярності не має, шкільні вчителі добровільно справляються з додатковою допомогою під час уроку або після нього.
•	Корекційне навчання - пов'язане із стійкими загальними проблемами в засвоєнні матеріалу, наприклад, через нерозуміння нерідної фінської мови, якою ведеться навчання, або у зв'язку зі складнощами із запам'ятовуванням, з математичними навичками, а також з асоціальною поведінкою деяких дітей. Корекційне навчання проводять в малих групах або індивідуально.
Фіни кажуть: «або ми готуємо до життя, або - до іспитів. Ми вибираємо перше». Тому іспитів у фінських школах немає. Контрольні та проміжні тести - на розсуд учителя. Існує тільки один обов'язковий стандартний тест після закінчення середньої загальноосвітньої школи, причому, вчителі не переймаються через його результати, ні перед ким за нього не звітують і дітей спеціально не готують: що є, то й добре.
У школі викладають тільки те, що може знадобитися в житті. Логарифми або пристрій доменної печі не знадобляться, їх і не вивчають. Зате тутешні дітлахи з дитинства знають, що таке портфоліо, контракт, банківська карта. Вміють вирахувати відсоток податку на отриманий спадок або зароблений в майбутньому дохід, створити сайт-візитку в Інтернеті, прорахувати ціну товару після кількох знижок, або зобразити «розу вітрів» на даній місцевості.
По-перше, до шкільних працівників та вчителів: немає перевірок, місцевих органів керування освітою, методистів тощо. Програма освіти в країні - єдина, але являє собою тільки загальні рекомендації, і кожен педагог використовує той метод навчання, який вважає підходящим.
По-друге, довіра до дітей: на уроках можна займатися чимось своїм. Наприклад, якщо на уроці літератури включений навчальний фільм, але учневі не цікаво, він може читати книгу. Вважається, що учень сам вибирає, що для нього корисніше.
Навчається той, хто хоче вчитися. Педагоги докладуть зусиль аби привернути увагу учня, але якщо у нього зовсім відсутній інтерес або здібності до навчання, дитину зорієнтують на практичну і корисну в майбутньому, «нескладну» професію і не будуть ганьбити «двійками». Не всім будувати літаки, хтось повинен добре водити автобуси.У цьому фіни теж бачать завдання середньої школи - виявити, чи варто тому чи іншому підлітку продовжувати навчання в ліцеї, або достатньо мінімального рівня знань, кому корисніше піти в професійне училище. Треба відзначити, що і той і інший шлях в країні однаково цінується.
Загалом, процес навчання у фінській школі м'який, делікатний, але це не означає, що можна «забити» на школу. Контроль шкільного режиму обов'язковий. Всі пропущені уроки будуть «відсиджені» в прямому сенсі. Наприклад, для учня 6-го класу вчитель може знайти «віконце» в розкладі і посадити його на урок у 2-му класі: сиди, сумуй і думай про життя. Будеш заважати молодшим - годину не зарахують. Якщо не виконуєш задане вчителем, не працюєш на уроці - ніхто не буде викликати батьків, загрожувати, ображати, звертаючись до розумової неповноцінності або ліні. Якщо батьки так само не стурбовані навчанням своєї дитини, вона спокійно не перейде в наступний клас.
Залишатися на другий рік у Фінляндії не ганебно, особливо після 9-го класу. До дорослого життя потрібно готуватися серйозно, тому у фінських школах є додатковий (необов'язковий) 10-й клас.
Фіни вважають, що школа повинна навчити дитину головного - самостійного майбутнього успішного життя, тому тут вчать роздумувати і самим отримувати знання. Нових тем вчитель не розповідає - все є в книгах. Важливі не завчені формули, а вміння користуватися довідником, текстом, Інтернетом, калькулятором – залучати необхідні ресурси до вирішення поточних проблем. Також шкільні педагоги не втручаються в конфлікти учнів, надаючи їм можливість підготуватися до життєвих ситуацій всебічно, і розвинути вміння постояти за себе.
Досвід Фінляндії у реформуванні освітньої системи – це приклад вдалої розстановки акцентів, коли найбільша увага приділяється саме базовій, середній освіті, що є безперечним фундаментом у формуванні інтелектуального потенціалу майбутніх поколінь. Можливо, якщо ми одразу захочемо змінити систему освіти, наприклад схожу на ту, що була описана вище то нам буде важко звикнути, але інтегруючись у європростір, ми повинні збагнути не лише законодавство та стандарти наших сусідів, але й зрозуміти їхні погляди на життя, навколишній світ, людину та її існування у соціумі. У нас зовсім інший менталітет, духовні цінності, суспільні відносини; в Європі не розуміють нас, а ми не розуміємо європейців. Виявляється, що це не світ навчається у колись розвиненої країни, а саме Україна уклінно просить допустити її до передових технологій та заможного життя. Це не нас запрошують до Євросоюзу, а ми благаємо, щоб нас прийняли та надали статусу європейської держави. Однак, майбутні партнери не поспішають із висновками та скептично відносяться до наміру України скоріше приєднатися до єдиного європейського простору. Але чому нас не хочуть сприймати як самостійну, конкурентоспроможну країну? Невже українці гірші за європейців? Звичайно, це не так. Всі люди мають схожі почуття та зовнішність, але все ж таки існує принципова різниця у світоглядах та життєвих цінностях, і ця різниця є суттєвою.

Бочкалова М. М.,
Київський коледж Інституту інтелектуальної власності та права “ОЮА”
Mariia_cohors@ukr.net
ПОЛІТИЧНА МОДЕРНІЗАЦІЯ ТА ЇЇ ОСОБЛИВОСТІ В УКРАЇНІ
В КОНТЕКСТІ ІНТЕГРАЦІЇ В ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СОЮЗ
У сьогоденні ми виходимо з того, що Україна вже вийшла на перший необхідний етап – становлення незалежної держави, первинного формування демократичних інститутів та ринкової економіки. Але цього зовсім недостатньо для головної мети країни — стати частиною Європи, тобто увійти в Європейський Союз. Слід визнати, що побудована в Україні політична та економічна системи є малоефективними, якщо розцінювати ці системи з точки зору створення необхідних політичних та економічних умов для суспільства. Вона також є недостатньо ефективною для скорочення традиційного відставання країни від розвинутих держав світу. Ситуацію відставання країни від інших не можна пояснити лише певними окремими чинниками. Слабим аргументом, на мою думку, є посилання на негативні чинники, пов’язані з геополітичною загрозою та протидією національному розвитку зі Сходу. Виходячи із цієї ситуації, я сміливо можу констатувати, що в кінцевому підсумку Україна не спромоглася завершити якісну трансформацію політичної та економічної систем. Саме тому країна сьогодні потребує масштабної модернізації всіх сфер життя.
Чому саме модернізація? Перш за все, модернізація – це комплексний процес реформування існуючих та створення нових політичних, правових, економічних, суспільних відносин, а також запозичення тих культурних норм, які відповідають кращим стандартам і цінностям розвинутих демократичних країн. У сучасному світі й в Україні відбуваються динамічні й, разом з тим, суперечливі модернізаційні процеси, які впливають на загальну картину розвитку людської цивілізації. 
 Хотілося б звернути увагу саме на зовнішню політику України, якій не вистачає тієї результативності, яка б визнавалася суспільством, громадськістю, експертами та міжнародними партнерами. Для України рух у напрямку європейської інтеграції – це питання ефективності її включення в існуючу систему розподілу функцій і ролей у сучасній світовій політичній та економічній системах. Активізація євроінтеграційних процесів означає також її більш інтенсивне включення в міжнародну співпрацю щодо врегулювання конфліктів та протидії новітнім загрозам міжнародній безпеці.
Перспектива розвитку інтеграційних процесів в Україні безпосередньо пов’язана з визначенням місця та ролі України у світі. Принципово важливим є той факт, що серед впливових політичних сил в Україні немає жодної, яка висувала б амбіційні небезпечні зовнішньополітичні плани. Україну не сприймають як джерело класичних загроз. Проте європейську спільноту непокоїть розвиток політичної, соціально-економічної та екологічної ситуації, тобто ті проблеми, які є наслідком слабкості держави.
Україну поки що не сприймають як частину Європейського світу.
Розуміння довгострокових цілей Євросоюзу не може не впливати на формування перспективного бачення ролі України у проведенні його східної політики. Але й сама Україна має відповідати масштабу цих завдань. Саме цим обумовлена прискіплива увага країн ЄС до внутрішніх процесів в Україні, оскільки непрозора, нестабільна і ненадійна держава навряд чи сприятиме реалізації глобальних європейських інтересів, вона сприйматиметься, швидше, як тягар, що потребує значних зусиль та фінансових вливань без особливих сподівань на реальний очікуваний результат.
Послідовність і наполегливість України, її майбутні успіхи на шляху економічних та політичних реформ, реальне наближення країни до європейських політичних, економічних та правових стандартів дозволить у перспективі правомірно поставити питання про готовність нашої держави до членства ЄС. Наш основний позитивний здобуток у відносинах з ЄС – підвищення рівня взаємної довіри, що у сучасному світі слід розглядати як вагомий політичний чинник. Відхід від цієї тенденції, ознаки якого спостерігаються останнім часом, може призвести до вкрай негативних наслідків.
Отже, для вирішення проблем зовнішньо-політичної модернізації та кінцевого вступу України до ЄС потрібно:
1) Знищення корупції;
2) Збалансування державного управління та місцевого самоврядування;
3) Підвищення соціальних стандартів;
4) Виконання усіх умов ЄС;
5) Вирішення проблем адміністративно-територіального поділу країни (Крим, Закарпаття, Донецьк і т.д);
6) Вирішення проблем війни на Сході та її закінчення;
7) Подолання кризи легітимності;
8) Формування громадянської позиції, розвиток політичної освіти та політичної культури української молоді.

Мілевський М. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”
onepanchman21@gmail.com
ЗАОХОЧЕННЯ СУЧАСНОЇ МОЛОДІ ДО ПРАЦІ НА ТЕРИТОРІЇ УКРАЇНИ ЯК СТРАТЕГІЧНЕ ЗАВДАННЯ КЕРІВНИЦТВА ДЕРЖАВИ
Проблема виїзду за кордоном не стільки в недостачі робочих місць, скільки в недостатній заробітній платі, та небажанні молоді виконувати фізичну роботу. Молодь їде за кордон щоб отримувати достойну заробітну плату для того, щоб мати більше можливостей розвитку, та мати стаж праці, а от більшість людей від 30 років їдуть за кордон щоб оплатити навчання своїм дітям, віддати борги і т. д.
На територію Польщі сьогодні виїхало близько 10 млн українців в пошуках кращої роботи та на постійне місце проживання. На другому місці РФ – близько 5 млн. На третьому місці Угорщина – близько 3 млн. Ці країни були популярні для виїзду в них і в попередніх роках.
Так, загалом упродовж 2014-2015 років за межі України виїхало 900,6 тис. осіб. З них майже 750 тисяч поїхали з України в Росію й намагались отримати там статус біженців. А близько 81 тисячі осіб виїхали в Білорусь. До інших країн Європи виїжджало менше 5 тисяч осіб. Також відомо, що майже 55 тисяч громадян виїхали до інших країн світу.
У 2015 році за межі України на постійне проживання виїхали 21,4 тис. людей – це приблизно в півтора раза менше, ніж кількість тих людей, які іммігрували до нашої країни. При цьому, за даними Держстату, за період із січня до листопада 2016 року включно з України емігрували 6,1 тис. осіб, тоді як іммігрували до нас із інших країн 11,7 тис. людей.
На жаль, природній приріст населення в Україні від’ємний: у 2015 році в нас народилося на 182 тис. людей менше, ніж померло, із січня до листопада 2016-го кількість померлих перевищила кількість новонароджених майже на 164,3 тис.
Також багато Українців хочуть мати роботу в галузі здобутої ними фахової підготовки, але вони не проти працювати і не за фахом в разі, якщо робота досить зрозуміла, або оплачується досить добре.
На території України дуже не простим завданням є знайти добре оплачувану працю з гарними умовами. І через таку малу кількість роботи, обмежену кількість пропозицій, молодь змушена шукати роботу за межами країни.
Моя особиста думка полягає в тому, що необхідно збільшувати заробітну плату та створювати якісні умови праці, щоб заохотити молодь до працевлаштування на території своєї Держави.

Ротайський В. В.,
Бізнес-коледж ПВНЗ “Європейський університет”,
rotajskij@ukr.net
ПРАВОВІ АСПЕКТИ ВВЕДЕННЯ ВІЙСЬКОВОГО СТАНУ В УКРАЇНІ
12 травня 2015 року Верховною Радою України було прийнято новий Закон України «Про правовий режим воєнного стану» у зв’язку з проведенням на території України Антитерористичної операції. З того часу неодноразово піднімалося питання про введення воєнного стану і зараз ця тема знову стала актуальною Тож слід розібрати, які правові аспекти є для введення воєнного стану.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнним станом називають особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» передбачає і процедуру введення воєнного режиму, яка складається із декількох етапів, а саме:
1.	Подання Радою національної безпеки і оборони України Президентові України на розгляд пропозицію щодо введення військового стану в Україні, або на окремій її території
2.	В разі прийняття пропозиції про введення воєнного стану, Президент видає указ про введення воєнного стану та звертається, щодо його затвердження, до Верховної Ради, одночасно готуючи відповідний проект закону.
3.	Верховна Рада України у дводенний строк збирається та розглядає питання щодо запровадження воєнного стану.
4.	Указ Президента затверджений Верховною Радою разом із законом щодо затвердження такого указу підлягає негайному оголошенню через ЗМІ, або оприлюдненню в інший спосіб.
Як вже зазначалось, воєнний стан може вводитися й на окремі місцевості. Межі територій, на яких вводиться воєнний стан зазначаються в Указі Президента про введення військового стану разом із обґрунтованою причиною його введення, а також часом введення і строком, на який він вводиться, завданнями військового командування, військових адміністрацій, органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо запровадження і здійснення заходів правового режиму воєнного стану, завданнями суб’єктам забезпечення цивільного захисту щодо приведення єдиної державної системи цивільного захисту, її функціональних та територіальних підсистем у готовність до виконання завдань за призначенням в особливий період, вичерпним переліком обмежень конституційних прав та свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб із визначеним терміном дії цих обмежень.
Обмеження прав та свобод людини є тим фактором, що для звичайних людей є найбільш значущим, тож слід розібрати які обмеження можуть застосовуватися із введенням воєнного стану.
ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» перелічує такі можливі заходи, що стосуються обмеження прав та свобод людини та громадянина:
1.	Обмеження або позбавлення права власності. Передбачається можливість примусового відчуження майна, що перебуває у приватній власності, із видачою документа встановленого зразка про вчинення такої дії.
2.	Введення комендантської години.
3.	Обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства.
4.	Можливі проведення перевірки документів, огляду особистих речей, транспортних засобів, багажу, вантажів, житла.
5.	Заборона права на мирні збори, мітинги, походи, демонстрації та інші масові заходи.
6.	Порушувати у встановленому порядку питання про заборону діяльності політичних партій, громадських об’єднань, якщо вона спрямована на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства, на розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, здоров’я населення.
7.	Встановлення заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан.
8.	Регулювання засобів зв’язку та обмеження передачі інформації.
9.	Вилучення засобів зв’язку у разі порушення вимог воєнного стану.
10.	Запровадження трудової повинності для громадян.
11.	Запровадження військово-квартирної повинності.
Також в умовах воєнного стану забороняється проведення виборів Президента, кандидатів до Верховної Ради, проведення референдумів, як всеукраїнських так і місцевих, страйків, масових зібрань та акцій.
Указ Президента повинен вміщати виключний перелік тимчасових обмежень прав і свобод людини.
Як ще один вимушений захід слід зазначити введення Військових адміністрацій на зміну органам місцевого самоврядування, у випадку, якщо сільські, селищні, міські ради або їх виконавчі органи не виконують покладених на них повноважень у зв’язку з введенням військового стану. Військову адміністрацію очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України за пропозицією Генерального штабу Збройних Сил України або відповідної обласної державної адміністрації.
Військовий стан припиняється або за закінченням строку, на який його було прийнято, або у випадку усунення загрози.
 Президентом України може бути прийнятий Указ про скасування військового стану на всій території, або в окремих її місцевостях, про що повинно бути негайно оголошено через ЗМІ.
Отже, підводячи підсумки, можна сказати, що процедура введення воєнного стану є досить складною та багатоаспектною, що в свою чергу захищає населення від протиправних обмежень прав та свобод людини, забезпечує об’єктивність прийнятого рішення.
Література:
1. Конституція України : закон України від 28 червня 1996 р. № 254к/96 // Відомості Верховної Ради України. – 1996. – № 30. – Ст. 141.
2. Про правовий режим воєнного стану : Закон України від 12 травня 2015 р. № 389-19// Відомості Верховної Ради України. – 2015. – № 28. – Ст. 250.

Софіяк Л. А.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
sofiyaklyuda@ukr.net
ЗАСАДИ КРИМІНАЛЬНОГО ПРОЦЕСУ УКРАЇНИ:
СУЧАСНІ ПЕРЕДУМОВИ ДО РЕФОРМУВАННЯ
Кримінальне процесуальне право пройшло певний період розвитку. Під кримінальним процесуальним правом розуміють самостійну галузь права України, сукупність кримінальних процесуальних норм, які регулюють суспільні відносини в сфері діяльності органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а також інших фізичних і юридичних осіб, що залучаються у сферу кримінального судочинства, під час кримінального провадження 3. Кримінальний процес – це важлива сфера державної діяльності, пов’язаної із забезпеченням правопорядку в державі.
З дня проголошення України незалежною державою гостро постало питання оновлення національного законодавства. Науковці неодноразово наголошували на тому, що КПК України 1960 р. справді не відповідав вимогам часу і потребам регулювання сучасних суспільно-правових відносин у кримінально-процесуальній сфері. Для цього потрібен комплексний науково-обґрунтований підхід до підготовки та ухвалення нового КПК з метою увідповіднення його вимогам сьогодення, з урахуванням законодавства Європейського Союзу та міжнародних норм у справі захисту прав людини. 
13 квітня 2012 року прийнято Кримінальний процесуальний кодекс України, який вступив у дію 19 листопада 2012 року. У КПК України 2012 р. кримінальний процес виписаний у якісно новій формі, порівняно з процесами у попередніх КПК. У ньому відображено положення, раніше не відомі кримінально-процесуальному законодавству України. Так, з’явилася окрема глава “Засади кримінального провадження”, вперше законодавець закріпив 22 загальні засади, відповідно до яких має здійснюватися кримінальне судочинство; немає стадії порушення кримінальної справи, стадії дізнання і досудового слідства об’єднані в одну – досудове розслідування, яка розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань; запроваджено нову форму діяльності прокурора – нагляд у формі процесуального керівництва; з’явилися нові суб’єкти кримінального провадження (слідчий суддя, суд присяжних), запроваджений інститут угод і ін.
В 2017 році постало питання зміни судочинства та кримінального процесу, в цілому. Здебільшого новації зумовлені новою редакцією закону «Про судоустрій і статус суддів» від 2.06.2016 №1402-VIII. Загалом у проекті в частині змін до КПК міститься чимало положень, які варті окремого обговорення й підтримки. Так, чітко визначено склад суду, який розглядатиме кримінальне провадження у касаційному порядку (чч.5–10 ст.31 проекту змін до КПК). Зокрема, йдеться про розгляд кримінальних проваджень у касаційному порядку колегією суддів Кримінального касаційного суду Верховного Суду. Порядок їх створення, визначення головуючого на відповідних засіданнях, правомочність засідань, порядок передання справ на розгляд палат детально прописані.
Позитивним є те, що кримінальне провадження стосовно низки осіб, перелічених у КПК (сьогодні – ч.9 ст.31 КПК, у проекті змін до КПК – ч.13 ст.31), посади яких належать до категорії «А», а також щодо обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро, пропонується здійснювати в апеляційному і касаційному порядку колегіально судом у складі 5 або 7 суддів відповідно.
Цей підхід є цілком правильним, оскільки збереження порядку розгляду відповідних кримінальних проваджень суддями, які мають певний стаж роботи на посаді судді (для апеляційного розгляду — не менш як 7 років, для касаційного – не менш як 10), могло б негативно вплинути на реальну можливість розгляду таких категорій справ з урахуванням того, що до складу нового ВС, судів апеляційних інстанцій можуть увійти науковці та адвокати, які не мають стажу роботи на посаді судді.
За пропозицією, яка не обговорювалась фахівцями в галузі кримінального процесу, було проголосовано, що строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується днем звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.
Строк досудового розслідування поділяється з моменту внесення відомостей до ЄРДР та з моменту повідомлення про підозру. 
У першому випадку встановлюються наступні строки: 
1) два місяця – у кримінальному провадженні щодо кримінального проступку;
2) три місяця – у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості;
3) шість місяців – у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Після повідомлення особі про підозру, строки закінчення досудового розслідування залишаються незмінними - досудове розслідування повинно бути закінчено протягом одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку та протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.
За положеннями цього законопроекту початком строку досудового розслідування вважається не момент повідомлення особі про підозру, а момент реєстрації інформації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, що є невиправданим і таким, що повністю нівелює основну ідею запровадженого КПК України 2012 року початку досудового розслідування. Доцільніше було б внести зміни до ст. 214 КПК України, передбачивши обов’язок слідчого, прокурора винести постанову про початок досудового розслідування та можливість її оскарження в порядку ст.303 КПК України. 
Крім цього, ВР України підтримала зміни щодо того, що слідчий, прокурор зобов’язані закрити кримінальне провадження й у тому разі, коли строк досудового розслідування закінчився і жодну особу не було повідомлено про підозру, при цьому змін до ст. 284 КПК України не запропоновано, що свідчить про їх безсистемність.
Підсумовуючи викладене, вважаю, що аналізований закон підлягає поверненню на доопрацювання в частині внесення змін до КПК України, які не були передбачені в проекті.
Література:
1. Кримінальний процесуальний кодекс України, 13.04. 2012 р. [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/4651-17
2. Закон України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення механізмів забезпечення завдань кримінального провадження» від 16.03.2017 [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/1950-19
3. Беспалько І. Л. Система принципів кримінального процесу та проблема їх класифікації : монографія / І. Л. Беспалько ; Нац. юрид. акад. України ім. Я. Мудрого. – Х. : ФІНН, 2011. – 216 с.
4. Григоренко А. В. Порівняльний аналіз норм колишнього та нового Кримінального процесуального кодексу України / А. В. Григоренко, В. В. Молдован. – К. : Центр учб. л-ри, 2012. – 418 с.

Нечипоренко О. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
nechiporenko_oxana@ukr.net
ЗАПРОВАДЖЕННЯ МЕДІАЦІЇ В УКРАЇНІ:
ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ
У всьому світі медіація є однією з найпопулярніших форм врегулювання конфліктів. Медіація (від лат. mediation - посередництво) - це приватне та конфіденційне використання посередників для виходу з конфліктної ситуації. Вона дає можливість уникнути втрати часу в судових розглядах та додаткових і непередбачуваних матеріальних витрат.
Насамперед необхідно зазначити, що медіація (відновне правосуддя) розповсюджено у більшості країнах вже понад 25 років, зокрема, цей процес успішно розвивається у Європі (Австрії, Бельгії, Великій Британії, Норвегії, Німеччині, Фінляндії, Польщі тощо), США, Австралії, Новій Зеландії та інших країнах.
У процесі медіації нейтральна третя сторона, медіатор, допомагає вирішити конфлікт, сприяючи виробленню добровільної угоди між конфліктуючими сторонами. Медіатор полегшує процес спілкування між сторонами, допомагає глибше зрозуміти їхні позиції та інтереси, шукає ефективні шляхи вирішення проблеми, надаючи можливість сторонам дійти власної згоди.
Слушною, на нашу думку, є думка Мазаракі Н. А.: “На відміну від судового розгляду, який є суворо врегульованим, формалізованим та зосередженим на суті позову, медіація дає змогу гнучкого підходу до вирішення спору, урахування всіх аспектів спірної ситуації, незалежно від їх юридичного чи правового значення. Саме тому медіацію відносять до альтернативних методів вирішення спорів.
Але є сутнісні ознаки, за допомогою яких можливо відрізнити медіацію від інших методів вирішення спорів (третейського судді/суду, примирення, переговори): добровільність використання цієї процедури; гнучкий характер процедури; бажання сторін дійти згоди та вирішити спір; брак судових повноважень у медіатора. Наприклад, третейський суддя управнений приймати обов’язкові до виконання рішення, передбачений порядок видачі виконавчого документа, медіатор таких прав не має, а лише сприяє тому, щоб сторони самі визначили порядок вирішення спору” [1, с. 94]. 
Однак в Україні впровадження медіації здійснюється надто повільними темпами, в порівнянні із іншими державами . Цьому заважає ряд причин, серед яких ми можемо виділити наступні: 
1. Низька правова культура населення. Без правової культури неможливе здійснення правової реформи, забезпечення нормальної життєдіяльності суспільства, особистості.
2. Низький рівень довіри до даної послуги. Неготовність широких верств населення сприймати медіацію як альтернативу державному судочинству викликана насамперед відсутністю об’єктивної інформації про можливості та переваги медіації. О. Геселев слушно зазначив, що основою всіх існуючих сумнівів щодо обґрунтованості та правомірності функціонування відновного правосуддя є загальні глобальні питання ставлення до права як феномену та соціального явища.
3. Недостатня поінформованість суспільства в цілому, і громадян зокрема, про медіацію, її переваги як альтернативи судовому розгляду. У своїй статті «Компанія з інформування про медіацію в Україні» Алеш Залар наголошує, що широкий загал в Україні не має достатньої інформації про різні способи розв’язання конфліктів, включно з медіацією. Внаслідок цього громадяни й далі звертаються в суди із приводу виниклих суперечок, у той час як їхні проблеми можна було б простіше врегулювати шляхом медіації.
4. Позиції сторін, які не бажають іти на компроміс. Медіація, одним із базових принципів якої є добровільність виконання учасниками примирної угоди, розрахована на свідомих та добросовісних учасників врегулювання конфлікту, які психологічно готові до компромісу. Основними критеріями при цьому мають бути вміння особи домовлятися, налагоджувати взаємини з іншими особами, комунікабельність. На жаль, в Україні досі панує метод силового вирішення питань. Очевидно, що вся справа в менталітеті наших громадян. Дуже багато хто вважає, що сісти за стіл переговорів – значить показати свою слабкість, втратити обличчя перед партнером. Кожен думає тільки про достоїнства власної позиції або власного становища і про слабкості свого опонента.
5. Специфіка національного правосуддя. Відповідно до Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З цієї позиції судовий захист в Україні визнається пріоритетним завданням, вирішення якого має велике значення для відновлення порушених прав та інтересів юридичних і фізичних осіб. Практика показує, що в українському суспільстві сформувалась усталена думка про те, що не самі учасники конфлікту, а хтось інший (держава) має вирішувати спірні відносини і що саме обов’язковість судового рішення є єдиним дієвим способом вирішення спору.
6. Низький рівень співпраці з міжнародними організаціями. Міжнародна співпраця дуже важлива для обміну досвідом, а також для забезпечення можливості порівняти розвиток інституту медіації в різних країнах. В Україні вона поступово формується і проявляється, на жаль, лише в поодиноких проектах.
7. Відсутність належної фінансової підтримки. Надзвичайно важливо для країни на ранній стадії розвитку медіації надавати достатні державні кошти для схем державного посередництва. Без належного фінансування посередництво боротиметься за доведення своєї ефективності та сприйняття громадськістю і матиме лише поодинокі успіхи.
8. Громадські засади розвитку медіації. На даному етапі медіація в Україні існує переважно на громадських засадах, оскільки саме громадські організації реалізують пропаганду та інформаційну кампанію серед населення, здійснюють професійну підготовку медіаторів, використовуючи задля їх практичної реалізації цих цілей власні мінімальні ресурси. Саме завдяки незалежним громадським організаціям проводяться інформаційні курси для населення з метою ознайомлення із медіацією, тренінги та семінари для суддів, адвокатів, психологів та соціальних працівників з підвищення рівня їхніх знань про альтернативні способи вирішення спорів.
9. Складність вибору медіатора як високопрофесійної особи. В Україні існує проблема недостатнього забезпечення кількості професійних медіаторів, які б могли надавати послуги клієнту на якісному рівні. На жаль, в нашій державі склалася така ситуація, в якій медіацією займалися в основному психологи, соціологи, соціальні працівники, які проходили спеціальні навчальні курси з конфліктології. Для юристів – це відносно нова площина діяльності. Підготовка професійного корпусу медіаторів має стати обов’язком держави, адже розвиток приватної медіації зможе знизити рівень завантаженості судової системи.
10. Відсутність спеціалізованого законодавства. Слід зазначити, що на даному етапі впровадження медіації в Україні відбувається процес створення спеціалізованого законодавства у сфері медіації, як доводять сучасні дослідники [2]. 
З формальної точки зору, медіація на етапі становлення. Верховною Радою України прийнято у першому читанні закон «Про медіацію», який буде визначати правові основи надання послуг медіації в Україні та порядок взаємодії із судовою системою. Законопроект дає визначення термінів «медіація» та «медіатор», а саме медіація – це структуровані переговори, в яких сторони намагаються самостійно, на добровільній основі, досягти згоди за допомогою третьої незалежної сторони – медіатора. 
Також визначає основні принципи медіації, правові засади проведення процедури медіації, умови набуття статусу медіатора, особливості проведення процедури медіації під час судового або третейського розгляду, механізми контролю за якістю надання послуг медіації, та засади державної політики в сфері медіації.
Так, згідно з проектом, медіація може застосовуватися у будь-яких конфліктах (спорах), у тому числі цивільних, сімейних, трудових, господарських, адміністративних, а також в кримінальних провадженнях та справах щодо адміністративних правопорушень. Дія цього Закону поширюється на медіацію як в конфліктах (спорах) між резидентами України, так і у конфліктах (спорах) за участю нерезидентів, якщо сторони медіації погодились, що процедура медіації буде проведена на території України.
Також законопроект закріплює досить жорсткі вимоги щодо організацій, що забезпечують проведення медіації, об'єднань медіаторів. Зокрема, передбачається можливість оскарження дій/бездіяльності медіаторів в конкретних справах; відповідальність медіаторів; необхідність створення і дотримання добровільних кодексів етики медіаторами; оприлюднення інформації для широкого доступу громадян тощо.
Підсумовуючи, однозначно слід визнати, і в цоьму ми приєднуємось до думки Бондаренко-Зелінської Н. Л., яка доводить, що “наразі процес розвитку і становлення медіації в нашій країні є необхідною та невід’ємною складовою процесу гармонізації законодавства України із законодавством Європейського Союзу, і це питання потребує належної уваги юридичної спільноти. На підставі вищевикладеного можна вважати, що запровадження та застосування в Україні нових способів альтернативного вирішення правових спорів і медіації, зокрема, відповідатиме загальній позиції України щодо гармонізації національного законодавства із законодавством Європейського Союзу і взятими на себе Україною міжнародним зобов’язанням. Тому медіація повинна стати, і, рано чи пізно, стане невід’ємним елементом національного механізму захисту прав і свобод особи в Україні” [3, c. 184].
Література:
1. Мазаракі Н. Медіація в Україні: проблеми теорії та практики // Зовнішня торгівля: економіка, фінанси, право. – 2016. – № 1. – С. 92 – 100.
2. Ясиновський І. Г. Проблеми впровадження тапроведення медіації в Україні / І. Г. Ясиновський // Актуальні проблеми політики. - 2015. - Вип. 55. - С. 260-267. [Електронний ресурс] - Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/appol_2015_55_33.
3. Бондаренко-Зелінська Н. Л. Впровадження медіації у судовий процес як складова наближення законодавства України до європейських стандартів // Приватне право і підприємництво. – К., 2011. – Вип. 10. – С. 181-185.

Василенко О. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
dekanat-uf@kyiv.e-u.in.ua
ШЛЯХИ МОДЕРНІЗАЦІЇ СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОГО РОЗВИТКУ УКРАЇНИ В ІСТОРИЧНІЙ РЕТРОСПЕКТИВІ ТА ПЕРСПЕКТИВІ
Поняття „модернізація” з’явилось на початку 50-х рр. для характеристики країн, які здійснювали перехід до індустріального суспільства насамперед через удосконалення своєї економічної інфраструктури, механізмів економічного росту. У процесі еволюції модернізації як міждисциплінарної теорії та її поступової політизації викристалізувалося поняття „політична модернізація”, яке нині пов’язується з формуванням політичних інститутів, соціальною мобілізацією, розширенням політичної участі населення, закріпленням демократичних цінностей і норм. За сучасних умов політична модернізація особливе значення має для суспільств, котрі з тих чи інших причин опинились у ситуації віддалення від магістрального шляху розвитку людської цивілізації, відчуження від її загальнолюдських цінностей. 
Останні 15 років Україна існувала в умовах «побудови комунізму в окремо взятій країні». В економіці зберігалася непродуктивна праця, абсолютно непродуктивні видатки, велика енергоємність, підвищення доходів населення не порівнювалося зі зростанням продуктивності праці. Криза, маючи негативні наслідки для держави, для бізнесу може мати позитивне значення – скорочуються непродуктивні видатки. Однак країна має виробити стратегію, спрямовану на соціальний захист людей, які звільняються при скороченні непродуктивних видатків та зменшенні об’ємів непродуктивної праці. На мою думку з питань промислової і регуляторної політики та підприємництва, для України найбільш оптимальним в таких умовах є розвиток малого і середнього бізнесу. Суб’єкти малого і середнього підприємництва найгнучкіші, вони швидко освоюються і адаптуються до нових умов ведення бізнесу. Сьогодні не приходиться доводити, що малий бізнес став одним з важливіших елементів національної економіки. Роль малого бізнесу в економіці України і її регіонів, а також його соціальне значення в теперішній час достатньо детально вивчено. Малий бізнес, оперативно заповнює ринкові ніші, обслуговує вузькі і специфічні сегменти ринку, адаптує товари і послуги під конкретні потреби. Він надає можливості крупним підприємствам виводити непрофільні функції на аутсорсинг. Сьогодні малий бізнес майже повністю задовольняє потреби населення у сфері побутових послуг населення, в торгівлі. З соціальної точки зору малий бізнес дозволяє оперативно створювати нові робочі місця навіть в кризових ситуаціях, частково компенсувати наслідки спаду в базових галузях, на крупних підприємствах. Надаючи робочі місця, вкінці-кінців заробіток – малий бізнес знижує соціальну напругу і навантаження на ринок праці. В сучасних умовах актуальною науковою і практичною проблемою стає дослідження ролі і місце малого бізнесу в процесах модернізації та інноваційного розвитку на регіональному рівні.
У сучасних умовах кризових явищ в економіці та обмеженості фінансових ресурсів найшвидше і найефективніше вирішуватимуть ці проблеми саме суб’єкти господарювання малого та середнього бізнесу – малі підприємства, які не потребують великого стартового капіталу і мають високу оборотність ресурсів. Тепер, як ніколи, у ринковому середовищу створено сприятливі об’єктивні передумови для подальшого розвитку малого та середнього бізнесу. Конституцією і законодавством України затверджено рівні права всіх форм власності та право кожного громадянина на підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. На це спрямовані заходи і практичні дії, пов’язані з реформуванням власності та створенням об’єктивних передумов для динамізації розвитку малого та середнього бізнесу. Цьому сприяла і проведена державою робота з роздержавлення та приватизації державного майна.
Що можна зробити, щоб малий та середній бізнес виконав свою соціальну функцію щодо боротьби з безробіттям?
1.Пропонується забезпечити доступ до кредитних ресурсів, зменшення облікової ставки та стабілізацію курсу гривні. Адже підприємці не можуть вижити при такому розмірі облікової ставки, яка існує нині, при нарощуванні ставки комерційними банками, і в умовах дуже високих валютних ризиків. 
2.Пропонується спростити процедуру ліквідації суб’єктів підприємницької діяльності шляхом внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців», які передбачають скорочення процедури ліквідації завдяки застосуванню принципу єдиного вікна та пом’якшенню вимог до необхідності аудиторського завірення ліквідаційного балансу.
3.Пропонується спростити процедуру створення суб’єктів підприємницької діяльності шляхом внесення змін до Закону України «Про господарські товариства» щодо зменшення вимог до статутного фонду товариств з обмеженою відповідальністю.
Отже, значні можливості малого бізнесу на практиці використовуються слабо, в тому числі із-за пасивної, слабкої державної підтримки та недостатності інноваційних стимулів для підприємців. В наших же інтересах підтримувати і заохочувати середніх та малих підприємців до розвитку та збагачення.

Гренцер В. Я.,
Ужгородський дистанційний центр 
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf.diad@kyiv.e-u.in.ua
Микитась Н. Д.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf.diad@kyiv.e-u.in.ua
АКТУАЛЬНІСТЬ КНИГОВИДАННЯ ТА КНИГОРОЗПОВСЮДЖЕННЯ
В УКРАЇНІ ТА СВІТІ
Для отримання цілісного теоретичного знання про способи книговидання та книгорозповсюдження найбільш ефективним методом дослідження виступає системний підхід. Пріоритет системного підходу до розуміння способів книговидання та книгорозповсюдження належить проф. Ю.М. Столярову та Ю. В. Григор’єву. Розвиток їх ідей дозволяє створити надійну теоретико-методологічну базу оптимізації системи книго розповсюдження за умов змінних електронного середовища та впровадження новітніх інформаційних технологій.
Зазначене змушує видавців та книгорозповсюджувачів більше зосереджувати свою увагу на онлайн-продажах та пошуку ефективних методів залучення покупців через Інтернет. 
Проблеми світового книжкового бізнесу зведено в таблицю 1. 
Таблиця 1. 
Проблеми книжкового бізнесу
№ п/п	Найменування способу	Суть способу вирішення проблеми	Примітка	
1	Продаж «прямо в руки споживача» (Direct-to-consumer sales)

	Зменшення ланок каналів збуту за рахунок виставлення видавництвом книг (roll-out) на власних або дружніх сайтах та партнер-ських платформах 
 	Спосіб матиме успіх завдяки зменшенню собівартості та мож-ливості прямо відслідковувати смаки своїх покупців	
2	Оформлення платної підписки на е-видання (на місяць або більше)	Підписка на місяць або більше е-видання дає можливість не лише поширювати читання, але й просувати самовидавців та виплачувати їм роялті	 «Київстар» відкри-ла он-лайн-бібліоте-ку “Smart-Kyivstar”, що діє за цим принципом	
3	Збільшення кількості «гібридних видавців» (hybrid publishing)	Гібридні видавці – автори, які замовляють послуги поліграфічних підприємств або розмі-щують свої твори онлайн спільнокоштом, тобто коли автори пропонують частину свого твору на розсуд публіки, яка виділяє кошти на друк, передплачує видання наперед або просто спонсорує автора	Автор набирає попу-лярності та отримує винагороду безпосередньо від читачів, а потім вирішує продовжувати публікуватись онлайн чи користуватись послугами видавництв	
4	Зменшення частки продажів е-читанок та збільшення обсягу
е-контенту	При зменшенні з кожним роком продажу е-читанок, кількість видань, що читаються в е-форматі, невпинно росте. Насампе-ред, це пояснюється мобільни-ми девайсами та діагоналями їхніх екранів. Одним із найвжи-ваних у 2013 р. було слово «фаблет» – телефон, що більше схожий на планшет.	Інформаційне суспільство пропагує читання як спосіб споживання інфор-мації. А можливість завантажувати будь-який бажаний контент за підпискою лише сприяє цьому.	
5	Молодь надає перевагу друкованій літературі
	75% опитуваних у віці від 16 до 24 років надають перевагу друкованій літературі. Інші 20% підлітків купують електронне видання так само, як і 25% 30-44-річних	Пояснюється як сучасними тенденціями, так і інформац. перевантаженням та бажанням відпочити від власних девайсів	
6	Посилення піратства	Кількість піратських примірників е- книг із нинішніх 700 млн. зросте до 900 млн. у 2020 р.	Проблемою стає не-розуміння різниці між «правами власності» і «доступом»	
7	Цифровий маркетинг як екосистема	Цифровий маркетинг не просто стратегія, це – екосистема, яка дозволить одночасно залучати нових та утримувати існуючих клієнтів	Інформація дає все необхідне, щоб знайти, купити і використовувати продукти і послуги	

Контент інформації генерується користувачем. Відгуки, що залишає покупець у аккаунтах своїх соціальних мереж. Фотографії з Інстаграм, меншини в Твіттер та можливість додати товар, який вам сподобався, до вашої галереї у Пінтерест складає позитивну репутацію краще будь-яких контент-менеджерів. Це швидше та ефективніше, такі відгуки – завжди оригінальні та чесні.
А компанії, які ведуть активний зворотний зв’язок, користуються популярністю серед покупців. Такі компанії навіть мають свою назву – «розумні бренди». 
Література:
1. Босак І. П. Інформаційне забезпечення та книгорозповсюдження / І. П. Босак, Є. М. Палига // Регіональна економіка. – 2015. – N 4. – С. 193 –195. 
2. Бруханський Р. Проблеми і пріоритети книгозабезпечення в Україні / Р. Бруханський. К.: Вид-во Ліра-К., 2016. – 169 с.

Шевера М. М.,
Ужгородський дистанційний центр 
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf.diad@kyiv.e-u.in.ua
Черепуха Л. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf.diad@kyiv.e-u.in.ua
РОЗВИТОК ЕЛЕКТРОННОГО УРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ
Однією з загальних тенденцій розвитку світового суспільства є його трансформація у інформаційне суспільство та суспільство знань на основі широкого впровадження інформаційно-комунікаційних технологій (далі – ІКТ) в усі сфери життєдіяльності особистості суспільства та держави. 
Серед множини сучасних ІКТ, що визначають цей процес, особливе місце посідає технологія "електронного урядування", ефективність упровадження якої залежить від багатьох чинників політичного, соціального, економічного, інформаційного, науково-методичного, організаційного, нормативно-правового характеру тощо. Без урахування цих чинників, визначення їх пріоритетності, взаємозв'язків неможливе формування науково обґрунтованої державної політики та здійснення державного управління з реалізації "електронного урядування" та розвитку інформаційного суспільства в нашій країні в цілому. 
В цілому, нормативну-правову базу е-урядування в Україні представлено законами: «Про інформацію», "Про Національну програму інформатизації", "Про Основні засади розвитку інформаційного суспільства в Україні на 2007–2015 роки", "Про електронні документи та електронний документообіг", "Про електронний цифровий підпис", "Про звернення громадян", "Про захист персональних даних", "Про доступ до публічної інформації"; 9 указами Президента України, 42 постановами та 32 розпорядженнями Кабінету Міністрів України та 15 галузевими нормативними документами – Держспецзв’язку, Держспоживстандарту, Державного департаменту з питань зв’язку та інформатизації, Міністерства транспорту та зв’язку України та ДСТСЗІ СБУ, Держкомзв’язку та інформатизації, зареєстрованих Міністерством юстиції України. В цілому увесь комплекс документів поділяють на дві групи, а саме: загальнодержавного та регіонального значення [1]. 
У 2010 р. вперше за всю історію України була затверджена Стратегія електронного урядування [9, с. 6-17]. Електронне урядування – це трансформація внутрішніх і зовнішніх відносин державних організацій на основі використання можливостей інформаційно-комунікаційних технологій з метою оптимізації державних послуг, підвищення рівня участі суспільства в питаннях державного управління та вдосконалення внутрішніх процесів. Нині, без застосування інструментарію електронної демократії (веб-порталів та сайтів, електронних медіа, соціальних мереж, інформаційно-документаційного забезпечення управління тощо) органи державної влади не можуть оптимально працювати з громадою, формувати позитивне ставлення до влади загалом та й просто ставати ближчими до суспільства. 
Основою для подальшої розробки Стратегії є Концепція розвитку електронного урядування, що визначає мету, основні завдання, пріоритети, етапи побудови електронного урядування в Україні на період до 2015 р., а також очікувані наслідки від його впровадження. Концепція є основою програмних документів з питань впровадження електронного урядування. 
Використовуючи сучасні технології взаємодії з суспільством в Інтернет-просторі для залучення громадян до процесів вироблення та реалізації державної політики та підвищення поінформованості про дії влади, необхідно системно впроваджувати «е-приймальні». Найважливішим елементом комунікації органів виконавчої влади з громадою виступає модель «зворотного зв’язку», що додає управлінню на місцях системні ознаки: стійкість, автономність (самодостатність), цільову орієнтованість, високу інтеграційну здатність. На сучасному етапі розвитку е-технологій та рівні суспільної обізнаності ця проблема перестала бути недосяжною та може бути вирішена за згодою та на користь усіх учасників – сторін процесу: налагодження зворотного зв’язку може сприяти значному підвищенню ефективності обміну управлінською інформацією. 
На законодавчому рівні повинні бути чітко визначені: режими функціонування електронного урядування; обмеження на електронне урядування для кожного з його режимів; критерії переходу електронного урядування з одного режиму на інший режим тощо [2, с. 88-96]. 
Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлює основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів. Його дія поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів [6]. У законі «Про електронний цифровий підпис» законодавець визначив правовий статус електронного цифрового підпису та регулювання відносин, що виникають при використанні електронного цифрового підпису, який призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, що здійснюється з використанням електронних документів [5]. 
Головні пріоритети розбудови інформаційного суспільства: сформувати прагнення орієнтоване на інтереси людей, відкрите для всіх і спрямоване на розвиток інформаційного суспільства, в якому кожен міг би створювати і накопичувати інформацію та знання, мати до них вільний доступ, користуватися і обмінюватися ними, щоб надати можливість кожній людині повною мірою реалізувати свій потенціал, сприяючи суспільному і особистому розвиткові та підвищуючи якість життя [7]. 
Планом заходів з виконання завдань, визначених цим законом, передбачено комплекс дій, спрямованих на впровадження е-урядування: від розробки та впровадження гармонізованих з Європейським співтовариством нормативно-правових та нормативно-технічних документів до створення типових проектів "Електронне міністерство", "Електронний регіон" з наданням інформаційних та адміністративних послуг органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування із застосуванням Інтернету. Згідно з цим документом, наприклад, усі органи виконавчої влади мали б перейти на електронний документообіг на базі електронного цифрового підпису до кінця 2009 р. (але наразі можна говорити лише про впровадження електронного документообігу без електронного цифрового підпису) [7]. 
Е-урядування унаочнює потребу уряду вести постійний діалог із громадянами, реагувати на їхні пропозиції та запити, стимулюючи таким чином інтерес населення до політики та заохочуючи активні форми політичної участі. Для нього пріоритетним є підвищення постійної обізнаності громадян про діяльність органів державної влади та управління всіх рівнів, доступність державної інформації та її оперативна трансляція користувачам, підтримка та посилення зворотного зв'язку між владою та суспільством, пряма участь громадян у діяльності органів державної влади та управління, підтримка політичних процесів, спрямованих на розвиток та вдосконалення демократії участі. 
Основним принципами, якими має керуватися Україна, розробляючи й упроваджуючи в систему адміністрування сучасні ІКТ, є принципи створення й функціонування інформаційної системи "Електронний уряд" та програми "Електронне урядування". Інформаційну систему "Електронний уряд" слід ґрунтувати на принципах системності, розвитку, сумісності, стандартизації та ефективності, які використовуються при проектуванні автоматизованих систем згідно з нормативними документами. 
Результати дослідження засвідчили, що кожен із окреслених принципів потребує суттєвого інформаційного супроводу з боку інститутів влади та зацікавленого сегмента громадянського суспільства. Україна повинна адаптувати європейську модель узагальненої структури визначення рівня вдосконалення для електронних послуг. 
Література:
1. Дубов Д. В. Основи електронного урядування: навч. посіб. / Д. В. Дубов, С. В. Дубова. – К.: Центр навч. л-ри, 2012. – 186 с.
2. Електронне урядування в Україні : аналіз та рекомендації. Результати дослідження / О. А. Баранов, І. Б. Жиляєв, М. С. Демкова, та ін. – К.: «Поліграф-Плюс», 2015 р. – 254 с.
3. Мартинець Н. С. Розбудова електронного урядування у секторі «уряд-громадянин» як ефективний механізм взаємодії з громадськістю / Н. С. Мартинець // Міжнародний фаховий журнал «Електронне урядування». – 2016. – №1. – С. 104 – 114.
4. Матвієнко О. В. Менеджмент інформаціних систем як інтегрована організаційна стратегія інформаійної діяльності в системі управління / О. В. Матвієнко // Матеріали VІІІ Міжнародної науково-практичної конференції "Теорія і практика управління організацією з погляду тисячоліть" (Київ, 24-26 травня 2015 р.). – К.: Політехніка, 2015.
5. Про електронні документи та електронний документообіг : Закон України від 22 травня 2003 р. № 851-ІУ // Відомості Верховної Ради (ВВР). –2003. – № 36. – Ст. 275. (Із змінами, внесеними згідно із Законом № 2599-ІУ (2599-15) від 31.05.2005, ВВР, 2005, № 26, ст. 349.).
6. Про електронні документи та електронний документообіг: Закон України // Вісник Держ. комітету архівів України. – 2003. – Вип. 2 (14). – С. 15 – 22. 
7. Семенченко А. І. Державна політика розвитку інформаційного суспільства : концептуальні засади електронного урядування в Україні / А. І. Семенченко // Досвід впровадження електронної демократії та електронного урядування в Україні. – 2014. – С. 30 – 31.
Колодінська Я. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
ikt@kyiv.e-u.in.ua
МИСТЕЦТВО ПРЕЗЕНТАЦІЙ: ВИМОГИ ТА ТЕНДЕЦІЇ СУЧАСНОСТІ
У сучасному світі відбуваються зміни в усіх структурах життя, а особливо, в інформаційній. Все більше людей переходять до викладу своїх думок у вигляді презентації в електронному вигляді. 
Презентація (англ. presentation) – це процес ознайомлення слухачів з якоюсь темою. Зазвичай це демонстрація, лекція чи промова з метою поінформувати чи переконати слухацьку аудиторію. 
Більшість сучасних ораторів використовує комп’ютерні презентації, оскільки вони по своїй суті є електронним документом, який можна легко змінювати, додавати нову інформацію та при його створенні та оформленні використовувати новітні досягнення в інформаційних технологіях, що значно покращують зміст та форму подачі інформації. Мультимедійна презентація може містити текстові матеріали, фотографії, малюнки, слайд-шоу, звукове оформлення й дикторський супровід, відеофрагменти й анімацію, тривимірну графіку. Перевага комп’ютерної презентації полягає в наочному поданні основної інформації з використанням аудіовізуальних засобів [1].
На сьогодні використання комп’ютерних презентацій є важливим елементом представлення будь-якої інформації. Презентації стали невід’ємною частиною також і освітньої діяльності, особливо, із впровадженням дистанційної форми навчання. Більшість лекцій проводиться із використанням мультимедійної техніки та інтерактивних дошок. Основні вимоги, що висуваються сьогодні до наочних презентаційних матеріалів – це:
•	використання спецефектів для привернення уваги аудиторії;
•	застосування аудіо матеріалів для кращого сприйняття та підключення асоціативної пам’яті та мислення слухачів;
•	використання відеофрагментів з метою відображення динамічних дій та процесів;
•	застосування елементів анімації та 3-D графіки для покращення просторового уявлення та абстрактного мислення;
•	залучення інтерактивних методів навчання та можливостей програмних презентаційних продуктів для кращого сприйняття матеріалу;
•	використання під час презентації даних та інформації з мережі Інтернет для проведення більш глибоко аналізу, розглянутих під час презентацій проблем.
Всі ці ефекти презентацій стали можливими завдяки сучасним програмним продуктам та комп’ютерній техніці.
Для створення сучасної комп’ютерної презентації зручно використовувати програми для показу презентацій такі, як Microsoft PowerPoint, Apple Keynote, Impress (від OpenOffice.org) чи Prezi. Сучасні веб-застосунки такі, як Google Docs, SlideRocket та Еmaze також дозволяють створювати презентації он-лайн спільними зусиллями групи дистанційно віддалених людей. 
Найбільш успішною та застосовною серед користувачів на сьогодні є програма Microsoft PowerPoint, яка використовує основні досягнення в галузі проектування мультимедійних додатків, а саме: наявність гіпертексту, обробки різнорідних даних, можливість публікації в Інтернеті. Вибір даної програми визначається насамперед поширеністю даного пакета в програмному забезпеченні комп'ютера та її уніфікованістю. Програмний продукт PowerPoint дозволяє: використовувати в презентаціях для підтвердження слів доповідача і більш чіткого вираження думок графіки, таблиці, діаграми, звуки, музику, і, навіть, короткі відеофрагменти; миттєво вносити будь-які зміни в презентацію; створювати анімації; використовувати анімаційні переходи від одного слайда до іншого; створювати автоматичні або інтерактивні покази слайдів; публікувати презентацію в Інтернеті або в локальній мережі. Серед безперечних переваг цієї програми — виняткова простота і широкі можливості редагування, що дозволяє використовувати готову презентацію як основу для швидкого створення інших презентацій [2]. 
Отже, на сьогодні, створення комп’ютерних презентацій є вимогою часу та певним мистецтвом, оскільки для привернення більшої уваги аудиторії слухачів доповідаючий мусить вдаватися до різних аудіовізуальних та мультимедійних засобів, що стало можливо завдяки існуючим програмним продуктам. Для доповіді підготовлено приклади презентацій із різними аудіо та відео ефектами.
Література:
1. Буйницька О. П. Інформаційні технології та технічні засоби навчання. Навч. посіб. – К.: Центр учбовоїлітератури, 2012. – 240 с.
2. Сучасна наочність: переваги й можливості мультимедійної презентації//Біологія № 10 (454) – Квітень 2015.

Галушка К. О.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kateryna.halushka.mariupol@gmail.com
МОДЕРНІЗАЦІЯ СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОГО РОЗВИТКУ УКРАЇНИ ЧЕРЕЗ ЕКОНОМІЧНЕ РЕФОРМУВАННЯ
Основною функцією держави є дотримання умов її домовленності з громадянами. Це також є єдиною причиною необхідності існування державного апарату – забезпечення дотримання прав людини прописаних в основному законі країни, у випадку України – Конституції. Соціальні і економічні права людини і громадянина є основними умовами нормального існування і розвитку людини. У Конституції України ці права прописані чітко. За цим законом кожен має право на підприємницьку діяльність, працю, страйк і відпочинок. Щодо соціальних прав, то кожен має право на соціальний захист, житло, на достатній життєвий рівень для себе і для своєї сім’ї і охорону здоров’я [1]. 
Реформаційні заходи в економіці необхідні для того, щоб вітчизняне суспільство і держава могли розвиватися у демократичному і справедливому напрямках збереження і забезпечення природних прав людини. Необхідність проведення економічного реформування обумовлюється обвалом національної валюти і стагнацією економіки. Таким чином, на данний момент держава не в змозі забезпечити дотримання економічних прав громадян України. 
Було розглянуто потенційний вплив встановленої мінімальної плати на ріст тіньової економіки і безробіття серед окремих верств населення. Згідно із Законом України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче від якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, годинну норму праці (обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності та господарювання [2].
Необхідно розуміти, що при капіталізмі ефективність праці і бюджетний перерозподіл формують розмір заробітної плати робітників[3]. Якщо заробітна плата встановлюється державним апаратом і не є пов’язаною з ефективністю праці, то якість продукції знижується. Низька якість продукції у довгостроковій перспективі знижують пропозицію на неї, що призведить до зниження цін. Таким чином, встановлений мнімум оплати праці шкодить розвитку приватного сектору – ціна найманої праці не окупається прибутком з фінальної продукції. 
Мінімальна заробітна плата також діє як фактор концентрації робочих місць у міській місцевості, там де підприємцям вигідніше вести справи. За данними Державної служби статистики економічна активність населення за перше півріччя 2016-2017 рр. за місцем проживання дуже сильно різнилася. Рівень безробіття за той самий період також підтверджує централізацію виробництва у міських центрах. Рівень безробіття у містах у 2016 р. становив 9,0 %, у 2017 – 9,2%, в той час як у сільській місцевості 10,4% за обидва періоди [4].
Можливим вирішенням проблеми теріторіальності зайнятості серед міських і сільських районів є встановлення мінімальної заробітної плати не централізовано, а по регіонах.
Мінімальна заробітна плата шкодить найбільш вразливій у роботоспроможному плані групі населення – молодим людям без попереднього досвіду роботи. Ця верства населення може бути просто усунена з ринку праці внаслідок встановлення мінімальної заробітної плати. Така кореляція була показана у дослідженні «Економічний вплив мінімальної заробітної плати в Європі», але в ньому не було доведено прямого впливу підьйому мінімальної заробітної плати і росту безробіття [5]. Роботодавець у приватному секторі буде намагатися скоротити кількість робітників до мінімума для того щоб скоротити витрати на робочу силу – ринок праці існуватиме в умовах високої конкуренції, що може призвести до маргінального безробіття. 
З іншого боку встановлений мінімум заробітної плати позитивно впливає на зниження рівню тіньової економіки. За попередніми розрахунками Мінекономрозвитку у І кварталі 2017 року рівень тіньової економіки склав 37% від офіційного ВВП, що на 6 в. п. нижче за показник I кварталу 2016 року [6]. Тіньова економіка є однією з центральних проблем, що прямо корелюються з розмірами заробітної плати, рівнем безробіття, податковими надходженнями. 
Мінімальна заробітна плата, як планка нижче якої працівники не мають права продавати свою працю не тільки гальмує розвиток економіки, а і є дискримінаційною щодо працівників які живуть в районах, де не створюються робочі місця саме через цю планку. Водночас, не можна стверджувати, що мінімальна заробітна плата повинна бути повністю елімінована – вона виконує важливу соціальну функцію, а саме не дає роботодавцю дискримінувати роботу працівника. Але її регуляція повинна бути переглянута з двох сторін: по-перше, необхідно вирішити на якому рівні здійснювати регулювання мінімальної заробітної плати, по-друге, необхідно визначити її основну функцію – чи це соціальний захист, чи спосіб боротьби з тіньовою економікою, який у довгостроковій перспективі може виявитися малоефективним.
Література:
1. Конституція України// [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/254%D0%BA/96-%D0%B2%D1%80
2. Закон України «Про оплату праці» // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/108/95-%D0%B2%D1%80
3. Нова ідеологія реформування заробітної плати: потреба та перспективи //[Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.niss.gov.ua/public/file/ str_prioritetu/2007_1-2.pdf#page=133 – с.131-140 
4. Безробітне населення та рівень безробіття за данними Державної служби статистики України// [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.dcz.gov.ua/statdatacatalog/ document?id=350810
5. The economic impact of minimum wages in Europe // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://academic.oup.com/economicpolicy/article/11/23/317/2392298
6. Загальні тенденції тіньової економіки в Україні // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.me.gov.ua/Documents/List?lang=uk-UA&id=e384c5a7-6533-4ab6-b56f-50e5243eb15a&tag=TendentsiiTinovoiEkonomiki

Воронежський К. В.,
Національний інститут стратегічних досліджень,
vestastone0@gmail.com
ЩОДО ПОНЯТТЯ ВНУТРІШНЬОПОЛІТИЧНОЇ БЕЗПЕКИ
В КОНТЕКСТІ ЗАХИСТУ ВІД КОРУПЦІЙНИХ ПОСЯГАНЬ
Багатогранність та багатоаспектність (комплексність) явища корупції – це те, що об’єднує величезну кількість досліджень даної тематики. Розуміння того, що корупція є постійним і комплексним явищем не викликає суперечностей в абсолютної більшості вчених, політиків, журналістів та звичайних громадян. Вивчення питання співвідношення внутрішньополітичної безпеки та корупційних загроз є надзвичайно важливим у контексті вироблення шляхів протидії корупції. Однак, за результатами проведеного нами аналізу нинішнього стану внутріполітичної безпеки можна стверджувати, що даний напрям не досліджено повною мірою.
Так, поняттю внутрішньополітичної безпеки в українській науці приділено менше уваги порівняно з іншими різновидами безпеки. Водночас, з’ясуванню сутності цього поняття присвячено чимало праць українських дослідників у політичній та юридичній галузях вітчизняної науки. Серед них відзначити таких вчених як О. Білоруса, В. Горбуліна, В. Кременя, О. Косілову, І. Біньок, В. Ліпкана, В. Циганова, Н. Нижник та інших.
Зазвичай поняття «внутрішньополітична безпека» змішується з поняттям «внутрішньодержавна безпека». Тож маємо констатувати різнобічність поглядів учених на зміст понять «внутрішньополітична безпека», «внутрішньодержавна (державна) безпека» та «національна безпека». Слід також зазначити, що наведені поняття, певним чином корелюються між собою. Однак, в жодному разі не є тотожними, а співвідносяться як частини і ціле.
Загальноприйнятого підходу до розуміння сутності внутрішньополітичної безпеки досі не вироблено. Втім, як зазначалося вище, маємо широке коло думок щодо сутності та змісту поняття «національна безпека», її пріоритетів та принципів, на яких вона базується. Від яких, на нашу думку, й необхідно відштовхуватися при дослідження проблематики внутрішньополітичної безпеки. 
Хоча українським законодавцем корупцію не віднесено до загроз внутрішньополітичній безпеці, її визначено, як одну з основних загроз держаній безпеці. При цьому акцентовано увагу на небезпеці поширення корупції в органах державної влади, зрощення бізнесу і політики, організованої злочинної діяльності. Саме про це йде в ст. 3 Закону України «Про засади зовнішньої і внутрішньої політики держави», а саме зазначено про пріоритет посилення протидії корупції та тіньовій економічній діяльності, забезпечення безумовного дотримання принципів законності насамперед вищими посадовими особами держави, політиками, суддями, керівниками правоохоронних органів і силових структур [1].
Вищевикладене законодавче виокремлення політичної (внутрішньополітичної) безпеки в окрему категорію, відірваної від державної безпеки, не є цілком логічним, оскільки з точки зору формальної логіки національна, державна та політична (внутрішньополітична) безпека співвідносяться між собою, як частини й ціле. Так, національна безпека має виступати категорією, що охоплює собою державну безпеку, а на нижчих рівнях охоплювати політичну безпеку. Антикорупційна безпека при такій логічній структурі являє собою підрівень, який пронизує собою всі вищі рівні.
Досить цікавим фактором видається те, що законодавство України від радянських часів оперує терміном «національна безпека», замість терміну «державна безпека». При цьому поняття державної та політичної безпеки охоплюються категорією національної безпеки. На нашу думку, таке зміщення акцентів з дефініції «держава» на дефініцію «нація» логічно пов’язане із зміною суспільно-політичної формації в середині України. Після розпаду СРСР необхідно було задекларувати демократичні устремління України та замінити «старий» масив державної ідеології на «новий». В рамках вирішення цього завдання поступово відбулася зміна зазначених дефініцій. Таку видозміну можна спостерігати як серед державних органів, підприємств, установ, організацій, так і в нормативно-правовому полі України. Звісно, якщо розглядати поняття «нація» етимологічно, воно виявляється дещо вужчим за поняття «народ». Однак, із здобуттям Україною державної незалежності, акценти робилися на побудові національної державності, визначенні національної ідентичності та на відновленні національної суверенності.
Ст. 3 Конституції України серед інших невід’ємних прав і свобод людини визначено безпеку. В даному контексті цей термін застосовано в широкому значенні, що включає в себе всі можливі аспекти такої дефініція як безпека. Однак, в Основному Законі України можемо відшукати первинні засади забезпечення внутрішньополітичної безпеки. Так, в тій же ст. 3 відзначено, що забезпечення прав і свобод людини та їхнє гарантування визначає зміст і спрямованість діяльності держави та є основним її обов’язком [2]. Даною нормою на державу опосередковано покладається обов’язок забезпечення стабільності власної політичної системи, й одним з аспектів такої діяльності є забезпечення внутрішньополітичної безпеки. Ст. 17 Конституції України визначає найважливішою функцією держави забезпечення безпеки. І, хоча в нормі даної статті прямо не зазначено про внутрішньополітичну безпеку, вона, на нашу думку, виступає важливою складовою державної безпеки, зокрема у контексті підтримання державного суверенітету та територіальної цілісності України. Державна безпека своєю чергою виступає складовою національної безпеки.
Переважна більшість статей Розділу І «Загальні положення» та інших розділів так чи інакше стосуються внутрішньої чи зовнішньої політичної безпеки, опосередковано визначають й забезпечують її принципи. Саме в положеннях Конституції України, можемо відшукати ті основні принципи політичної безпеки (як внутрішньої, так і зовнішньої), що формують основний зміст досліджуваного інституту у контексті формування антикорупційної політики держави. До таких принципів віднесемо суверенність і демократизм (ст. 1); пріоритет прав і свобод людини і громадянина (ст. 3); верховенство права (ст. 8); конституційність (ст. 8); законність (ст. 19); унітарність (ст. 2); цілісність, недоторканність території України (ст. 2); визнання верховним носієм влади народ України (ст. 5); розмежування повноважень між трьома гілками влади – законодавчою, виконавчою й судовою (ст. 6); принцип місцевого самоврядування (ст. 7); консолідованість (ст. 11); ідеологічний і політичний плюралізм (ст. 15).
Безпекові положення Конституції України в цілому та політичної (внутрішньополітичної) безпеки зокрема несуть в собі суб’єктно-об’єктний характер. Тобто, закріплення певного вектору багатоаспектної дефініції «безпека» за конкретним суб’єктом або групою суб’єктів, що виступає/ють одним із найбільш важливих характеристик цього інституту, що базується на законодавчій та теоретичній позиціях.
Цікавим є досвід зарубіжних країн у дослідженні визначеної нами дослідницької проблеми. Так, в ряді конституцій зарубіжних країн безпековим питанням присвячені спеціальні статті та розділи юридичних документів. Наприклад, ст. 57 «Безпека» Розділу 2 «Безпека, національна оборона, цивільна оборона» Конституції Швейцарії (Швейцарської Конфедерації) 1999 року визначено, що «конфедерація й кантони вживають заходів щодо забезпечення безпеки країни та захисту населення. Вони координують свої зусилля у сфері внутрішньої безпеки [3]. Розділ III «Про громадську безпеку» Конституції Бразилії 1988 року містить низку параграфів, в яких подається визначення дефініції «громадська безпека» та суб’єктно-об’єктний склад внутрішньої безпеки країни. У зарубіжних конституціях механізми внутрішньополітичної безпеки, як правило, регулюються опосередковано, шляхом визначення відповідної компетенції державних органів і посадових осіб.
Отже, чинне законодавство України, ув широкому значенні оперує терміном «національна безпека». Відповідно до Закону України «Про основи національної безпеки України», який згідно з п. 17 частини першої ст. 92 Конституції України визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, а саме відповідно до ст. 1 цього Закону, – національною безпекою є захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров’я, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв’язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.
Отже, національна безпека України включає в себе доволі великий, невичерпний набір напрямів та секторів державного функціонування. Тож, екстраполюючись від вище зазначеного змісту поняття «національна безпека», під поняттям внутрішньополітичної безпеки, на нашу думку, слід розуміти комплекс заходів, спрямованих на збереження внутрішньодержавної стабільності конституційно легітимізованого політичного ладу, рівноваги та сталого еволюційного розвитку політичних сил в середині країни, а також усунення будь-яких політичних факторів, що можуть спричинити негативні наслідки для конституційного ладу та корупційні дії. При цьому найважливішими стратегічними завданнями забезпечення внутрішньополітичної безпеки є підтримання сукупності факторів, необхідних для функціонування політичних основ державного устрою України та демократичного політичного режиму, неухильного дотримання державою політичних прав і свобод людини і громадянина, базування її діяльності на принципах та ідеологемах громадянського суспільства.
Література:

1. Закон України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики» від 1 липня 2010 року № 2411-VI. // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/ show/2411-17/conv/print1497554078051425
2. Конституція України [прийнята на п'ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року]. // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/ 254к/96-вр/conv
3. Конституция Швейцарии (Швейцарской Конфедерации) от 18 апреля 1999 года. // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.concourt.am/armenian/legal_resources/ world_constitutions/constit/swiss/swiss--r.htm
4. Конституция Федеративной Республики Бразилии от 5 октября 1988 года. // [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://worldconstitutions.ru/?p=563
5. Закон України «Про основи національної безпеки України» від 19 червня 2003 року № 2411-VI. // [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/ 964-15/conv

Міненкова П. В.,
Національний інститут стратегічних досліджень,
polina-m@ukr.net
НАЦІОНАЛЬНО-КОНТЕКСТУАЛЬНА ГІБРИДИЗАЦІЯ ФЕНОМЕНУ АНАЛІТИЧНИХ ЦЕНТРІВ
Аналітичні центри (синоніми – мозкові центри, фабрики думки) у багатьох країнах є відносно новим типом політичних акторів, проте їхня кількість невпинно зростає. З кожним роком вони відіграють все більш помітну роль на політичній арені, стаючи впливовим гравцем у середовищі зіткнення інтересів, боротьби за отримання переваг і генерування ідей для вироблення публічної політики. 
Перша хвиля поширення фабрик думки розпочалася одночасно в США та Великобританії на рубежі 20-го століття. Помітного розповсюдження поза межами англосаксонської вісі мозкові центри набули лише після 1970-х років. У відповідь на постійне зростання кількості і різноплановості аналітичних центрів впродовж останніх десятиліть, вченими та аналітиками було розроблено і запропоновано численні альтернативні підходи до визначення мозкових центрів. Але більшість з них не відображають специфіки контекстуального середовища функціонування окремих фабрик думки. Поступове включення в дослідження різних національних контекстів, а також наявність великої інституційної різниці, різних форм артикуляції між мозковими центрами, корпораціями і державою, відкрили все різноманіття національних традицій щодо цієї теми [1, с. 271-289].
Вивчення цих контекстів базувалося на підходах, розроблених в умовах західного розвиненого індустріального середовища, де визначення «фабрик думки» ґрунтується на автономії від уряду та незалежності від різних соціальних інтересів. Як наслідок, класифікований відповідно до цих характеристик перелік мозкових центрів, у більшості країн світу обмежений невеликою кількістю організацій, а в деяких просто не існує. Навіть у контексті Північної Америки згадана автономія також є відносною, оскільки аналітичні центри часто мають ресурсозалежні відносини з іншими організаціями [2, с. 3], а зростаюча політична конкуренція постійно змінює характер їх діяльності. Ці зміни показали нечутливість традиційних концепцій до місцевих особливостей, їх застарілість та історичну невідповідність навіть у контексті середовища свого походження. Таким чином, досліджувана аналітична категорія відокремилась від еволюції явища в цілому.
Так, у Західній Європі уряд фінансує 75% німецьких аналітичних центрів і такі організації часто включаються в дослідження як фабрики думки [3]. Аналогічно, особливі стосунки між французькими аналітичними центрами та державою робить поділ на публічних та політичних інтелектуалів досить умовним. В результаті, лише декілька французьких організацій ідеально відповідають класичним визначенням фабрик думки [4, с. 106]. В іспанських та португальських дослідженнях до переліку мозкових центрів також повністю включають приватні та незалежні установи, а також урядові та квазіурядові інституції [5, с. 187].
Нечутливість концепції з акцентом на автономії, проілюстрована на прикладах розвинених західних країн, є справедливою і для країн сходу. У Японії практично немає мозкових центрів, незалежних від уряду або бізнесу [6, с. 166]. В китайських класифікаціях аналітичні центри, пов’язані з державними установами, або «офіційні аналітичні центри», розглядаються як один з найбільш поширених типів фабрик думки [7, с. 27]. В Кореї категорія «мозкові центри» охоплює «інститути урядових досліджень», афілійовані з урядовими міністерствами [8, с. 243]. Велика кількість фабрик думки у Південно-Східній Азії є напівзалежними від уряду або від політичних діячів [9, с. 42].
У Латинській Америці, з огляду на відновлення демократії лише в 1980-х роках, поняття «мозкові центри» потребує більш широкого визначення, наприклад, для аргентинських аналітичних центрів[10, с. 199]. Крім того, у бразильському контексті цей термін може бути застосований до державних структур [11, с. 567-584]. У Африці, наприклад, в Нігерії, університетські аналітичні центри, а також центри, незалежні від уряду, є або нечисленними, або нещодавно створеними організаціями [12, с. 509]. Проте, вони все-одно покладаються на інституційну та фінансову підтримку уряду.
Отже, на думку авторів найбільш цитованих визначень поняття «мозкові центри», саме різні види автономії (фінансова, ідеологічна, дослідницька) є детермінантами для визначення аналітичних центрів. Втім, ці ж дослідники вважають, що зазначені властивості є недостатніми для розуміння явища в інших національних контекстах, крім англосаксонського і навіть північноамериканського, який традиційно вважається середовищем походження досліджуваного феномену.
Таким чином, застарілі традиційні підходи до визначення поняття «мозкові центри» продемонстрували свою неспроможність охопити всю складність явища, яка стала результатом гібридизації аналітичних центрів в інших національних контекстах. Покраїнний аналіз показав, що афіліативна або підвідомча природа аналітичних центрів є конститутивною ознакою цієї категорії. При чому обумовлюється це не тільки тим соціально-економічним та політичним контекстом, в якому виникли мозкові центри, а головним чином, їхньою залежністю від сторонніх фінансових та інституційних ресурсів.
Література:
1. Garcй, A. (2010), A narrow and unstable interface. Think tanks and political parties in Uruguay. In: Think tanks and public policies in Latin America. Edited by Garcй A. and Uсa, G. Buenos Aires: Fundaciуn Siena and CIPPEC. pp. 271-289.
2. Stone, D. and Denham, A. (eds) (2004), Think tank traditions – policy research and the politics of ideas. Manchester and New York: Manchester University Press. 
3. Thunert, M. (2011), Think tanks in Germany. Friedrich Ebert Stiftung. Briefing Paper Special Issue. Xhanghai. Available at http://library.fes.de/pdffiles/bueros/china/08564.pdf. Accessed on June 30, 2016.
4. Fieschi, C. and Gaffney, J. (2004), French think tanks in comparative perspective. In: Think tank traditions. Edited by Stone, D. and Denham, A. Manchester: Manchester University Press.
5. Freres, Ch.; Seabra, M. J. and Moraes, M. do R. de (2002), Think tanks in Spain and Portugal: searching for relevance. In: Think tanks and civil societies: catalysts for ideas and action. Edited by McGann, James G. and Weaver, R. Kent. London: Transactions Publishers.
6. Ueno, M. (2002), Northest Asian think tanks: toward building capacity for more democratic societies. In: Think tanks and civil societies: catalysts for ideas and action. Edited by McGann, J. G. and Weaver, R. Kent. London: Transactions Publishers. P. 166.
7. Ye, Y. (2011), Feasible paths of development for think tanks in China. Friedrich Ebert Stiftung. Briefing Paper Special Issue. Xhanghai. Available at http://library.fes.de/pdffiles/bueros/china/08564.pdf. Accessed on June 30, 2016. Р. 27.
8. Choi, Ch.-Ki (2002), The Korean institute of international studies. In: Think tanks and civil societies: catalysts for ideas and action. Edited by McGann, J. G. and Weaver, R. Kent. London: Transactions Publishers.
9. Stone, D. (2005), Public policy research and training in Vietnam. Asian Development Bank Institute. Available at https://www.adb.org/sites/default/files/publication/159377/adbi-policy-researchvietnam.pdf. Accessed on December, 2014. Р. 42.
10. Braun, M., Chudnovsky, M., Ducotй, N. and Weyrauch, V. (2004), Far away from thinktankland: policy research institutes in developing countries. In: Think tanks and public policies in Latin America. Edited by Garcй, A. and Uсa, G.. Buenos Aires: Fundaciуn Siena and CIPPEC. Р. 199.
11. Chacel, J. (2002), Think tanks in Brazil: the case of Instituto Brasileiro de Economia as an illustration. In: Think tanks and civil societies: catalysts for ideas and action. Edited by McGann, James G. and Weaver, R. Kent. London: Transactions Publishers. pp. 567-584.
12. Obadan, M. and Uga, E. (2002), Think tanks in Nigeria. In: Think tanks and civil societies: catalysts for ideas and action. Edited by McGann, J. G. and Weaver, R. Kent. London: Transactions Publishers.

Сватковська (Козлова) Т. О.,
Гадяцька районна державна адміністрація,
tatianasvatkovska@gmail.com
КІБЕРБУЛЛІНГ І СУЧАСНІСТЬ
Ми живемо в час небувалого злету інформаційних технологій. Ми отримуємо інформацію завжди, коли читаємо книжки, слухаємо радіо, дивимось телевізор, спілкуємося між собою. Завдяки технічному прогресу виникли нові засоби комунікації, тобто засоби спілкування, а разом з ними – і нові цінності. Першим проривом у цьому напрямку стала книга, пізніше – періодичні друковані видання, потім – телеграф, радіо, телебачення і, нарешті, Інтернет. Сьогодні світ заполонили комп’ютери. Є безліч можливостей використання інформаційних технологій – від самостійного складання досить досконалих програм, створення своїх сторінок у просторі Internet, дистанційного навчання до занурення у світ найкращих музейних колекцій, бібліотек і, навіть, розкриття секретних кодів. Даний матеріал містить цікаву інформацію про комп’ютер, його позитивний та негативний вплив на людину та студентську молодь,та дітей зокрема.
Сучасні інформаційні технології давно перестали бути атрибутом лише науково-технічної сфери – вони вже складова побутової культури суспільства. Різке збільшення кількості користувачів персональних комп’ютерів, зокрема тих, хто приєднався до Інтернету, поширення різноманітних комп’ютерних програм – все це призвело до появи нової проблеми: психофізіологічного та соціально-психологічного впливу нових інформаційних технологій на особистість людини і її здоров’я.
Проникаючи дедалі глибше та охоплюючи практично всі сфери нашого буття, нові інформаційні технології поступово стають все більш загрозливим джерелом масованого інформаційно-психологічного впливу на свідомість, що породило цілу низку проблем морального, юридичного, етичного, навіть фізіологічного характеру, пов’язаних з вихованням сучасного суспільства, оскільки молодь найактивніше сприймає конструктивні, а також деструктивні прояви оточуючого середовища. 
Часто інформаційні матеріали засобів телекомунікацій містять відкриті або приховані інструкції відносно об’єктів впливу, замасковані під аналітичні матеріали або прогнози, фото- і відео-документи, які демонструють і пропагують наркотики, насильство, агресію, жорстокість, збоченість і порнографію [6]. 
Виявилося, що сучасний віртуальний кіберпростір має величезний вплив на визначення стилю життя молоді. Виник феномен сучасності – "електронна культура”, негативними наслідками якої є створення ненатуральних кіберугрупувань (навіть кіберсімей) і виникнення різних видів кіберзалежностей від ігор, навігації в мережі, переслідування та залякування навіть програмування. 
Переслідуванням вважається постійне надокучання й ображання однією особою іншої. У мережі це називається залякуванням, що зазвичай спостерігається в текстових коментарях, повідомленнях і відео. Люди, які переслідують інших, зазвичай роблять це, щоб привернути до себе увагу в мережі чи реальному житті. Переслідування може просто дратувати, а може становити серйозну загрозу безпеці. Важливо розрізняти ці випадки, щоб розуміти, коли просто ігнорувати користувача, а коли повідомити дорослому, якому довіряєте, чи відповідним органам.
Інтернет- чи мобільне шахрайство є способами здійснення злочину з використанням сучасних технологій. Відповідно до Кримінального кодексу України, шахрайство, в залежності від особливостей і складності здійсненого злочину карається позбавленням волі від трьох до дванадцяти років з конфіскацією майна. Також в Особливій частині Розділу ХVI є низка статтей, що передбачають покарання «за злочини в сфері використання електронно-обчислювальних машин (комп’ютерів), систем і комп’ютерних мереж електрозв’язку» [1].
Оскільки ця проблема набула досить широкого розголосу в усьому світі залишати її без розгляду вважалося б злочином Всесвітнього масштабу, тому вченими була визначена назва такого вида діяльності –Кібербуллінг.
Кібербуллінг – одна з форм переслідування дітей і підлітків з використанням цифрових технологій. Кібербулінгу підлягають діти, яких відштовхнули однолітки [4]. Іноді для цього створюються сайти, де розміщуються компрометуючі матеріали на дитину, яку переслідують. Якщо ж раптом людина отримала численні електронні повідомлення агресивного змісту від незнайомців, якщо її почали переслідувати й залякувати, це означає, що людина(найчастіше дитина)потрапила під кібербулінг. Складність фільтрації подібних повідомлень, неможливість контролю, регулярність атак і анонімність переслідувачів роблять залякування особливо потужним, завдаючи психологічну травму дитині.
З цією проблемою зіткнулися такі країни,як Швеція ,Англія та США [2]. Це явище набирає і в Україні все більших обертів, і вже настав час, говорити про нього, як про одну з найрозповсюдженіших форм насильства – кібертероризм.
Волонтерами Київського психологічного центру "Територія психотерапії та тренінгу «Психолог»", проведене незалежне опитування київських школярів, віком від 10 до 16 років. В опитуванні прийняли участь 346 бажаючих учнів. 62 відсотки опитаних, визнали застосування по відношенню до себе електронних технологій (через інтернет та мобільний телефон), які можна розцінювати проявом кібертероризму. 
Частіше всього це була нецензурна лайка (49%); пропозиції відвідати порносайт, переглянути відео із сценами насильства (26%). Майже щочетвертого користувача мережі ІНТЕРНЕТ ображали, над ним насміхались, його лаяли. Досить часто(26% респондентів), свідчили випадки шантажу та погроз на свою адресу.
З нашого опитування можна зробити висновок, що кібернападники досягали своєї мети:
54% молодих людей це дратувало, 40%відчували сором, у 14% опитаних був присутнім страх. Майже 4% жертв кібербулінгу звертались за психологічною допомогою[4]. 
А що ж саме використовується для кібербуллінгу:
•	мобільний зв’язок (використання фото і відео для дискредитації та залякування жертви,доставка текстових і мультимедійних повідомлень);
•	сервіси миттєвих повідомлень (використання ICQ для відправки повідомлень, взламування акаунта із розісланням дискредитуючих повідомлень рідним і друзям жертви);
•	електронна пошта (розсилання повідомлень і листів, що містять залякування, віруси, публікація в Мережі листів жертви особистого характеру);
•	форуми і чати (розсилання агресивних повідомлень, розкриття анонімності акаунта жертви, розміщення на сторінках форуму інформації про жертву конфіденційного і особистого характеру);
•	соціальні мережі (розміщення коментарів, що містять залякування і знущання, фото і відеоматеріалів, блокування акаунта жертви і розсилання масових скарг і претензій на володаря акаунта, створення акаунта від імені жертви з її подальшим використанням для дискредитації жертви);
•	веб-камери (провокування жертви на відеозапис з подальшою публікацією в інтернеті);
•	сервіси відеохостингу (розміщення відеороликів, що містять знущання або залякування);
•	ігрові сайти та віртуальні світи (розміщення повідомлень, що принижують і залякують жертву або шкодять її ігровому персонажу з метою психологічного тиску) [3].
З цими явищами можна і потрібно боротися. Діти повинні знати , як вірно реагувати в таких ситуаціях .
Не всі користувачі в мережі є привітними. Інколи коментарі можуть бути досить різкими. Спільною рисою всіх користувачів, які пропагують ненависть, є те, що вони хочуть викликати вашу реакцію. Якщо ви вважаєте певний коментар недоречним, не варто відповідати на нього. Натомість, видаляйте такі коментарі та блокуйте користувачів, щоб вони не могли переглядати інше ваше відео чи коментувати його. Можна також вимкнути коментарі для будь-якого відео чи керувати ними, вимагаючи попереднього схвалення перед публікацією[7].
Інколи критика чи образа може перерости в більш серйозну форму переслідування чи залякування. Якщо існують певні загрози та ви почуваєтесь у небезпеці, повідомте дорослому, якому довіряєте, чи місцевим правоохоронним органам.
Але виявляється що не все так просто ,виявляти та боротись з кібертерористами важко , бо кібертероризм в молодіжному середовищі має свої особливості: 
• Молодь спілкується між собою частіше приховано від дорослих, а спілкування у всесвітній мережі ІНТЕРНЕТ, позбавляє дорослих здійснювати контроль
• Швидке і багатоадресне розповсюдження інформації
• Частіше кіберпреслідувачі знають, кого они преследують, а їх жертвы не завжди знають, хто преслідує їх
• Перебування в ІНТЕРНЕТі може бути анонімним
• Занижене почуття відповідальності кібертерористів
• Жертви кібернасильства, як і жертви інших форм насильства, приховують факти кібербулінгу по відношенню до себе (страх переслідувачів, та батьків, які можуть обмежити доступ до мобільного телефону, ІНТЕРНЕТу)
Можна навести декілька порад на випадок, якщо вас залякують або переслідують у мережі[8].
Особу яку залякують в мережі повинна повідомити про це, незважаючи на те, чи воно стосується вас безпосередньо. Позначайте такі випадки для розгляду командою YouTube. Блокуйте користувачів, які залякують або переслідують.
Ніколи не відповідати на такі коментарі, адже це може лише погіршити ситуацію. Хоча це й складно, спробуйте ігнорувати образи.
Обов’язково потрібно зберігайте та роздруковуйте образливі повідомлення, публікації, зображення чи відео, які ви отримали чи побачили.
Потрібно занотовути дату та час публікації образливих повідомлень, а також будь-які дані про особу, яка їх опублікувала.
Не потрібно передавати відео чи повідомлення, метою яких є залякування в мережі, адже ви станете співучасником.
Якщо вас постійно ображають, спробуйте змінити свій ідентифікатор користувача, псевдонім або профіль.
Насамкінець, не ігноруйте випадки залякування інших осіб у мережі. Якщо ви натрапите на такий випадок, повідомте про це та запропонуйте свою допомогу – розкажіть користувачеві про CyberMentors.
Почувайтеся безпечно в мережі, використовуючи наведені нижче поради щодо запобігання залякуванню.
•	 Не публікуйте в мережі особисту інформацію.
•	 Нікому не повідомляйте свої паролі.
•	 Обдумуйте свої висловлювання, перш ніж публікувати їх у мережі.
•	 Поважайте погляди інших користувачів. Те, що ви з кимсь не погоджуєтесь, не дає вам права бути грубим або ображати інших[5].
Періодично шукайте відомості про себе в Google. Ви зможете побачити в мережі інформацію про себе, яка доступна іншим, а також змінити те, що вам не сподобається.
Література:
1. Постатейний коментар до Кримінального кодексу України К., 2012.
2. Профілактика злочинності і проявів насилля серед неповнолітніх у законодавстві тапрактиці зарубіжних країн: Збірка довідкових матеріалів / Упоряд. В. С. Москаленко; За ред. Б. М. Жебровського. –. К. : Вид-во Європейського університету, 2007. – 106 с.
3. Доскоч Г. Я. Кібербулінг і студентська молодь / [Електронний ресурс]. - Режим доступу: http://doskoch.batk.edu.ua/materials/stat/kiber.pdf К., 2009
4. Тичковський Є. Що таке кібербулінг? Чи потрібно з ним боротись? Кібербулінг в Україні / [Електронний ресурс]. - Режим доступу: http://1.psiholog.com.ua/node/11?q=node/673
5. Литовченко І. В., Максименко С. Д., Болтівець С. І., Чепа М.-Л. А., Бугайова Н.М. Діти в інтернеті: як навчати безпеці у віртуальному світі. – К.: Видавництво: ТОВ «Видавничий Будинок“Аванпост-Прим”, 2010. – 48 с. (Посібник длябатьків).
6. Лоренц К. Агрессия (так называемое "зло") / Конрад Лоренц: пер. с нем. - М.: Издательская группа "Прогресс", "Универс",2004 - 272 с. 
7. Агресія і хамство стають домінуючим стилем спілкування в Уанеті // Корреспондент. - №15. - 20 квітня 2012 року / [Електронний ресурс]. - Режим доступу: https://ua.korrespondent.net/ business/web/1342096-korrespondent-agresiya-i-hamstvo-stayut-dominuyuchim-stilem-spilkuvannya-v-uaneti. 
8.Переслідування та залякування [Електронний ресурс]:YouTube Довідка. - Електрон. текст. док. (іл.). - Режим доступу: http://www.google.com/support/youtube/bin/answer.py?hl= uk&answer=126266, вільний. - Назва з екрану. - Укр. мовою. - Перевірено: 15.06.2011.
Малиновська І. М.,
Ужгородський дистанційний центр 
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf.diad@kyiv.e-u.in.ua
Геращенко М. М.,
ПВНЗ “Європейський університет”,
kaf.diad@kyiv.e-u.in.ua
ІНФОРМАЦІЙНІ РЕСУРСИ ЯК ДЖЕРЕЛО СТВОРЕННЯ ІНФОРМАЦІЙНИХ ПРОДУКТІВ І ПОСЛУГ
Інформаційний ресурс – єдиний вид ресурсу у життєдіяльності людини, який можна використовувати, але не можна вичерпати. Головне місце в структурі інформаційних ресурсів займають документи в інформаційних інституціях (бібліотеках, архівах, фондах, банках даних, депозитаріях, музейних сховищах тощо). 
На сучасному етапі в умовах появи нових ризиків, пов'язаних зі швидкими змінами економічної й політичної ситуації, значно посилюються вимоги до якості як державних, так і недержавних інформаційних ресурсів країни, зокрема, їх достовірності й оперативності. 
До основних видів інформаційних ресурсів відносять [2]:
•	усі види каталогів і баз даних архівів, бібліотек та науково-дослідних установ, навчальних закладів;
•	електронні архіви і бази даних організацій, установ і підприємств, що містять інформацію з найрізноманітніших питань; 
•	новинні стрічки (online-новини); 
•	передоплату на електронні копії періодичних видань; 
•	аналітичні звіти, наукові дослідження, прогнози тощо.
Обсяги інформаційних ресурсів зростають стрімкими темпами, тож постає питання щодо можливості споживачів швидко орієнтуватися у потоках документів, що функціонують у суспільстві. Тому питання створення якісних інформаційних продуктів і послуг на сьогодні є актуальним.
 Інформаційна продукція – це матеріалізований результат інформаційної діяльності, призначений для задоволення інформаційних потреб громадян, державних органів, підприємств, установ і організацій, а інформаційна послуга – це здійснення у визначеній законом формі інформаційної діяльності по доведенню інформаційної продукції до споживачів з метою задоволення їх інформаційних потреб [1].
У якості інформаційних продуктів можна розглядати: тематичні бази даних; дайджести; аналітичні огляди; бібліографічні покажчики; реферативні журнали і тощо.
Основними видами інформаційних послуг є: тематичні, адресні, фактографічні довідки; консультації (консалтингові послуги); електронна доставка документів; ретроспективний пошук інформації; надання дистанційного доступу до віддалених баз даних та пошук у них інформації; підготовка оглядів преси; підготовка перекладів текстів і т.д [3].
Отже, базою для виробництва інформаційних продуктів та послуг є інформаційні ресурси. Вільне користування інформаційними ресурсами й обмін ними на професійному рівні дозволить кожній людині повною мірою реалізувати свій інтелектуальний потенціал. Невпинне зростання інформаційних потреб суспільства, спрямованих на отримання вичерпної, достовірної та своєчасної інформації, створює передумови для розвитку виробництва інформаційних і програмних продуктів і послуг. 
Література:
1. Про інформацію : Закон України від 02.10.1992 р. № 2657-ХІІ // Відомості Верховної Ради України. - 1992. - № 48. - Ст. 650.
2. Кошкін К. В. Інформаційні системи: Навч. посібник: в 2 ч. / Український держ. морський технічний ун-т ім. адмірала Макарова. — Миколаїв: УДМТУ, 2015 –231 с.
3. Кулицький С.П. Основи організації інформаційної діяльності: Навч. посібник / Кулицький С. П..; Межрегіон. Академія управління персоналом. – К., 2014. – 222 с.

Наукове видання

УКРАЇНА ХХІ СТОЛІТТЯ:
ТЕНДЕНЦІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ

матеріали
ХVІІІ Всеукраїнської науково-практичної конференції
для молодих вчених, аспірантів та студентів
7 грудня 2017 року

Підписано до друку 03.05.2018 р. Формат 60Ч84/16.
Папір офсетний. Гарнітура Times New Roman.
Ум.друк.арк. 13,95. Обл.-вид.арк. 12,9.
Тираж 50 прим. Зам. № 000.

Друк: поліграфкомбінат Європейського університету.
03115, Україна, Київ-115, вул. Депутатська, 15/17.
Тел.: (+38044) 503-33-96

Реєстраційне свідоцтво ДК № 3833 від 14.07.2010 р.