Ясницька Еліна 
Студентка 8 групи 6 курсу 
1–го медичного ф-та
НМУ імені О.О. Богомольця
Науковий керівник:
Федорова Олена Анатоліївна
кандидат медичних наук,
асистент кафедри судової медицини 
та медичного права 
НМУ імені О.О.Богомольця

БАЙДУЖІСТЬ ЛІКАРІВ ДО ХВОРОГО – ПОРУШЕННЯ ПРАВ ПАЦІЄНТА
(Розбір клінічного випадку)

Тема байдужого ставлення лікарів до пацієнтів є у нас, на жаль, актуальною, оскільки, через певні причини (переважно – соціальні), лікарі професійно спілкуються з хворими абсолютно формально. Прикладом подібних відносин з пацієнтом став наступний випадок, про який ми випадково дізнались із соцмереж.
Пацієнт А., 23 роки, скаржиться на слабкість, головний біль, зниження  працездатності та апетиту, часті ГРВІ, періодичне підвищення температури тіла під вечір до 37,2 С0 та на різкий ниючий біль у правій здухвинній  ділянці, що виникає раптово, як після фізичного навантаження, так і в стані спокою,триває від 1 хвилини до декількох днів. У цей чай, у нього  пальпується утворення кулястої форми, болюче, рухоме, не спаяне з навколишніми тканинами, яке через кілька днів зникає. Хворий пов’язує появу цього явища з переохолодженням та стресом. Напади мають певну періодичність: виникають принаймні один раз у два дні. Хворий протягом  двох років звертався по допомогу до лікарів терапевтичного та хірургічного профілю; однак, лікар-терапевт не виявив жодної патології в хворого та порадив звернутися до лікаря - хірурга. Хворий звернувся у В. районну лікарню до лікаря-хірурга, який не виявив жодної патології, припустив, що це може бути «вихід солей з нирок», на запитання хворого, що йому робити, відповів, що той здоровий і не потребує лікування. 
Оскільки, біль не минав та ставав частішим, знайомі  порекомендували хворому звернутись до лікаря-уролога. Уролог приватної лікарні виключив у хворого захворювання свого профілю, але поставив під знаком питання діагноз: «Пахова грижа справа» і направив пацієнта до хірурга.
Надалі хворий звернувся по допомогу до лікаря-хірурга в київську міську лікарню №8, де йому нарешті зробили УЗД обстеження ОЧП для виявлення проблеми. Діагноз пахової грижі справа не підтвердився, жодної іншої  патології не було встановлено. Хірург припустив, що хворий міг «потягнути зв’язку» справа, тому відправив хворого додому відпочивати зі словами: «Через тиждень будеш вже бігати і забудеш навіщо ти ходив по лікарях», так і не з’ясувавши  проблему виникнення клінічних симптомів. 
За кілька місяців хворий був змушений ще раз звернутись по допомогу, на цей раз до лікаря-хірурга КМКЛ№ 12, де консультація також не закінчилась успіхом та через тиждень після цього до іншого хірурга у районній В. лікарні, де лікар також «повів плечима».
За цей період часу хворий почав вірити у своє божевілля, адже подолавши такий шлях звернення до багатьох спеціалістів, йому не було встановлено діагнозу. На допомогу хворому прийшов серфінг в інтернеті, де він не тільки зміг знайти схожі симптоми, але й консультацію лікаря-вертебролога. Це був перший лікар, який відправив хворого додому і сказав повертатись з загальним аналізом крові (ЗАК) та МРТ-знімком поперекового відділу хребта.
Виходячи з показників загального аналізу крові, у хворого була наявна персистуюча вірусна інфекція, про що свідчить лімфоцитоз, моноцитоз, нейтропенія, характерні клінічні симптоми - помірний інтоксикаційний синдром (зростання температури тіла під вечір до 37,2С0, пітливість), часті простудні захворювання, ГРВІ, болі у горлі та астеновегетативний синдром(головний біль,зниження працездатності й апетиту, млявість).
Щодо заключення вертебролога та з висновку МРТ відомо, що в хворого є остеохондроз з протрузіями, що  характеризується схожим больовим синдромом, проте при цій патології біль локалізується в нижніх кінцівках та наявні парестезії та оніміння, яких  немає в нашого хворого. Лікар зазначив,що зміни на знімку МРТ незначні та не можуть викликати різкий ниючий біль у здухвинній ділянці справа, тому радить повторну консультацію у хірурга з приводу патології ШКТ. Після цього хворий вирішив нікуди не звертатись та обмежив свій спосіб життя через хронічну втому та біль .
24 червня 2019 року хворий випадково написав мені у соціальній мережі . Єдине, що я в праві була порекомендувати,як для студентки медичного вишу, -золотий стандарт у будь-якій діагностиці - повторити загальний аналіз крові та дослідити біохімічний аналіз крові: глюкозу, креатинін,сечовину,загальний білірубін та його фракції, загальний білок та його фракції, АлАТ, АсАТ.
У загальному аналізі крові зростав лімфоцитоз, моноцитоз та нейтропенія, що свідчило вже про хронічну персистуючу вірусну інфекцію. Виходячи з цього, оскільки відомо, що збільшення моноцитів викликає частіше за все  вірус Епштейна Барр та Герпесвірус 6 типу, пацієнту було запропоновано здати ПЦР слюни до ДНК EBV та HHV6 (кількісний аналіз). Отримавши результати, хворому було рекомендоване відповідне лікування у лікаря-імунолога, де він і отримував його протягом 3-х місяців[1, 2].
Через 3 місяці терапії хворий визнає значне покращення у самопочутті: нормалізація температури тіла до 36,7 С0, відсутність за цей період часу простудних захворювань, болю в горлі,зникло відчуття втоми, в‘ялості, хворий почав виходити з дому на вулицю та відновив робочу діяльність, болі  у здухвинній ділянці справа порідшали, значно зменшилась інтенсивність та характер болю, а також періодичність виникнення знизилась до 1 разу на 4 
тижня.
Повторний   ПЦР слини  до ДНК вірусу Епштейн Барр - був у кількості ДНК вірусу - 1,26*10^5 від 25.07.2019, на сьогодні - негативний, а до Герпесвірусу людини 6 типу копії ДНК знизилися з 6,89*10^3 від 25.07.2019  до 5,28*10^3 від 05.10.2019, що свідчить про позитивну динаміку противірусної та імунокорективної терапії.
Отже, байдуже ставлення до пацієнта, нехтування основними методами діагностики (ігнорування проведення звичайного ЗАК!), призвело в даному випадку до тривалого розладу здоров’я у хворого (понад 3 місяці!), внаслідок чого, той терпів постійний біль та був виснаженим й  непрацездатним, через що отримав і матеріальні збитки. В зв’язку з цим, перед лікарями, до яких звертався пацієнт, тепер  повинні постати не лише етичні, а й юридичні  питання.
Отже, вважаю, що в таких випадках спочатку необхідно визначитись з основним питанням - чи повинен лікар нести кримінальну відповідальність за свою байдужість до здоров’я пацієнта?
По-друге: проблематика діагностики таких хворих криється у тому, що у даному випадку лікарі виявились недостатньо чи взагалі досвідченими, що є абсолютно неприпустимим, якщо займаєшся лікуванням пацієнтів.
Виходячи з цієї ситуації пропоную:
-	внесення кримінальної відповідальності за байдуже ставлення лікаря до  здоров’я пацієнтів, 
-	окрім того, за недбалість та байдужість пропоную винних лікарів відправляти на   позачергові  курси  підвищення кваліфікації.
Список використаних джерел.
1. Robbins Basic Pathology 10th Edition 2017 (діагностика герпесвірусних інфекцій).
 2. WHO GUIDELINES FOR THE Treatment of Genital Herpes Simplex Virus
 [Електронний ресурс] : Режим доступу: 
https://apps.who.int/iris/bitstream/handle/10665/250693/9789241549875-eng.pdf?sequence=11