ВІЙСЬКОВІ КАПЕЛАНИ В ЗСУ: МІСІЯ ТА ВИКЛИКИ
В.О. Мойсеєнко
Національний медичний університет імені О. О. Богомольця, Україна, м. Київ
e-mail moyseyenko@ukr.net
І.П. Тарченко
Національний медичний університет імені О. О. Богомольця, Україна, м. Київ
e-mail shpstka43@ukr.net
Н.В. Тарченко

Письменник, журналіст
e-mail nata14411@ukr.net

Про необхідність появи в збройних силах капеланів – військових священиків – почали говорити ще на самому початку української незалежності. Проте, в мирні часи процес цей йшов дуже повільно. Точилися дискусії, досягалися певні угоди, але до практичного втілення такої ідеї було ще дуже далеко. Капелани у війську були представлені лише іноді, поодинокими служителями. 
	Втім, там, де була реально небезпека, капелани були – на постійній основі. Це – українські миротворчі контингенти в Іраку, Конго, Косово, Сьєрра – Леоне, де наші військові знаходилися з 1998 року [1]. 
У 2008 році було підписано Меморандум про співпрацю у справах душпастирської опіки військовослужбовців у Збройних силах України [2]. 
	Капеланство, таке, як ми його знаємо тепер, активне та дієве, бере свій початок від Революції гідності. А з розпаленням конфлікту на Сході України розвивалося й релігійне волонтерство. Слід зазначити, що для цього явища притаманний екуменізм – представники різних конфесій плідно та охоче співпрацювали друг з другом, а міжконфесійна конкуренція між тим відійшла на другий план, а іноді й взагалі звелися нанівець. Священики стали одними з перших волонтерів – відразу після анексії Криму вони почали відвідувати українських військових, передислокованих у Херсонську область. Вони привозили допомогу, яку збирали через свої релігійні спільноти та гуманітарні організації. 
А ще в ті часи загострився конфлікт між КПЦ КП та УПЦ МП, які сприймалися, відповідно, як «проукраїнська» та «проросійська» церкви. 
В перші роки протистояння з`явилися й священики, які взявши до рук зброю, стали добровольцями.  
Частина священиків, які з`їжджалися до блокпостів та військових частин із гум допомогою, з часом почала залишатися, щоб постійно бути з бійцями, надаючи їм підтримку. На духовну підтримку священиків спочатку відгукувалися лише віруючі бійці. Але, чим інтенсивніше ставали бойові дії, тим активніше військові почали звертатися за підтримкою до капеланів. І збільшувалися запити про таїнства – люди бажали пройти хрещення, воліли  сповідатися, просили про молитву.  Часто запитували про причини війни, або про те, чому Бог допустив щось подібне, в чому вища місія воїна, що робити із заповіддю «не вбий». Щоб відповідати на усі ці непрості питання, треба велика мудрість та щира віра [1]. 
	Капелани в Україні зазвичай відіграють три типові ролі; волонтер, психолог та душпастир. Як волонтер, він надає допомогу, як душ пастир – це роль ключова – здійснює таїнства та духовне наставництво. І ця друга функція часто перекликається із роллю психолога. Віра, взагалі, може допомогти, дати надію там, де психологи безсилі. А в колективі роль капелана називається  «помічник». Її він розділяє з командиром, військовим психологом, або авторитетним бійцем, що вирізняється мудрістю чи досвідом. «Помічник» – це той, хто емоційно підтримує, вміє слухати та співчувати, чим полегшує долання труднощів [3].  Через відсутність, або брак професіональних психологів на передовій, обов`язки їх часто перебирають на себе священики. В ідеалі, військовий капелан, хоч і пов`язаний з певною конфесією, має надавати духовну підтримку людям будь якого віросповідання, чи атеїстам, при цьому не нав`язуючи своїх поглядів, та, одночасно, не відмовляючись від переконань. 
Його функції ще поділяють чином наступним: духовна та гуманітарна (здійснення таїнств, збір гуманітарки); соціальна (контакт із родинами бійців та суспільством); терапевтична (соціально-психологічна адаптація, допомога бійцям, які страждають на посттравматичний стресовий розлад); інформаційна (контакт із представниками влади та медіа). 
Особливою задачею стає взаємодія з командиром – останній не повинен дивитись на священика, як на ще одного свого підлеглого, а бачити в ньому пастиря та, одночасно, свого помічника в питаннях між людських стосунків. А ще від священика часто очікують роль миротворця, для чого він має бути гарним дипломатом [1]. 
На війні, особливо на передовій, солдати часто зазнають бойового стресу. Коли йде бій, думати про щось абстрактне немає часу. Події часто емоційні, болючі, жахливі - розгортаються із калейдоскопічною швидкістю, не даючи мозку можливість опрацювати інформацію. Одночасно в мобілізованому стані перебувають усі захисні можливості організму.   [4]. Травматичний досвід закріплюється, й переходить у несвідоме, звідки потім продовжуватиме активно проявлятися. У спокійніший час травмована людина буде підсвідомо оцінювати минулі події на основі пікового переживання, що було тоді, коли вони трапилися. І переживати стане їх, ніби вони відбуваються «тут і тепер» - як тільки бодай що-небудь про них нагадає [5,6]. Так проявляється посттравматичний стресовий розлад – ПТСР. Це може поєднуватись із травмою моральною, коли людина втрачає орієнтири, не розуміє, де добро, а де зло, що ще більше поглиблює проблему [1]. Такі речі має розуміти капелан - людина, якій часто доводиться поєднувати функції духовного наставника та терапевта. І це вимагає не тільки щирого поклику серця, а й додаткових знань. 
Капелани охоче проходять навчання, що відбувається у різних формах. В містах України для служителів різних конфесій проводяться  навчальні семінари, тренінги . Одна з таких програм - «Долаючи лихо» проекту «Зцілення душевних ран».
	У 2012 році Американським Біблійним Товариством було засновано Інститут Травми та Зцілення (Trauma Healing Institute). Мета створення такої інституції - надання необхідної інформації та підготовка фахівців, які мають справу з душевно травмованими людьми. Даним інститутом розроблена унікальна міжнародна програма «Зцілення душевних ран»,  яка  впроваджена в більш ніж в 100 країнах світу і проводиться на 120 мовах. В Україні програма почала працювати у 2016 році. В навчанні взяли участь понад  3000 осіб, підготовлено 500 служителів – протестантів, католиків, православних та ін. 
	Перший тренінг під час війни в Україні відбувся 18-20 квітня 2022 року. Потім такі події відбувалися регулярно, в різних містах, наприклад  - Золотоноші,Чернівцях, Києві. Ми взяли участь в такому заході 6 – 8 липня 2022 року. Семінар, що має назву «Долаючи лихо», відбувся в мальовничій Пущі-Водиці. В ньому взяли участь віруючі різних конфесій, серед яких - багато капеланів. Своїм досвідом  та знаннями  ділилися Християнські психологи з Америки. Учасників поділили випадковим чином на групи (обов`язкова умова – опинитися серед незнайомих людей), в яких обговорювалися різні ситуації пов’язані  з психологічними травмами у дорослих та дітей. Особливу увагу на семінарі приділяли методам надання психологічної допомоги в ситуації гострої кризи. Навчали, що робити треба, та – особливий акцент – що не треба. Процес навчання часто йшов методом «мозкового штурму». Слухачі програми навчалися й методам надання першої медичної допомоги постраждалим – накладання турнікету при різних кровотечах, проведення серцево-легеневої реанімації та ін. Курс навчання готує  фасилітаторів ( від англ.facilitation – допомога), учасники отримують відповідний сертифікат.
	Навчаються капелани й в інших закладах Так, на початку квітня У Києві, в храмі Святої Софії, відбувся перший випуск військових капеланів, які завершили курси підвищення кваліфікації.
Тридцять військових капеланів від п’яти релігійних організацій пройшли навчання на базі Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка. 

Як засвідчив начальник Служби військового капеланства ЗСУ Апарату Головнокомандувача ЗСУ полковник Олексій Терещук, всього у ЗСУ є 738 посад військових капеланів; на сьогодні мандати для здійснення цієї діяльності видані 244 священнослужителям; тобто потреба складає 494 священики та пастори [7] .
Використана література
1..Т. Калініченко. Фокус на капелані: флотування ролі та місії душ пастирів для військовослужбовців.// Софія. Гуманітарно-релігієзнавчий вісник №1 (8). 2017.
2. Садов'як Д. Місія Церкви у війську : матеріали міжнародної науково-практичної конференції Соціальні аспекти капеланства: світ і Україна, Київ, 14-15.05.2013. – К. : ВМРХВБ, 2013. – с.42
. 	З. Комар. Психологічна стійкість воїна. Підручник для військових психологів. Київ: Посольство Великої Британії в Україні, Stabilization Support Services, 2017.
4. А. Кучинська. Методи арттерапії в роботі з травмою війни і в умовах бойового стресу. // Простір арттерапії: творчість як задзеркалля реальності: матеріали ХVІІ Міжнародної міждисциплінарної науково-практичної конференції (м. Київ, 27–29 лютого 2020 р.) / [за наук. ред. Л.А. Найдьонової, О.Л. Вознесенської, О.М. Скнар]. – Київ : ФОП Назаренко Т.В, 2020. – 203 с.

5.	О. Туриніна. Психологія травмуючих ситуацій. – Київ : ДП «Видавничий дім «Персонал», 2017. - C. 30. 

6.	О. Чабан, О. Хаустова. Медико-психологічні наслідки дистресу війни в Україні: що ми очікуємо та що потрібно враховувати при наданні медичної допомоги? // Український медичний часопис. №4 (150). 2022. 

7.	Ю. Гапон. Військові капелани у ЗСУ: скільки призначено і скільки потрібно. Інформаційний портал «Юридичний факт». 04.04.2023.

Опубл
Мат. V міжнародної науково-практичної конференції «Філософія релігії та медицини в постсекулярну добу», присв. Пам’яті свт Луки (В.Ф. Войно-Ясенецького). - Київ,8-9 червня 2023., вид-тво НМУ ім. О.О. Богомольця.  С. 64-67.